Катрин Крамер
Циганско небе

Превод от английски: Ваня Пенева, 2005

chitanka.info

Над нас звездите като запалени свещи,

земята заляна от топла светлина.

Ти ме привличаш към себе си,

държиш ме нежно в силната си прегръдка.

Цигулките около лагерните огньове напяват мелодии,

изпълнени с копнеж. Под небето циганско те обикнах

и завинаги промених съдбата си.

Катрин Крамер

Хиляди очи

Нощта има хиляди очи,

а денят — само едно.

Ала светлината на света угасва,

щом слънцето се скрие зад хоризонта.

Духът има хиляди очи,

а сърцето — само едно.

Ала светлината на целия живот угасва,

когато любовта си отиде.

Ф. В. Бурдийон, Светлина

Първа част

Кастилия, 1491 година

Под бледата светлина на луната пъстрите дървени коли трополяха по тесния път с много завои, който излизаше от град Толедо и се стремеше към неизбродната гора. Начело на кервана яздеше циганинът Рудолфо, възседнал грамаден гарвановочерен жребец. Ръката, която стискаше юздите беше все така сигурна и здрава. Годините бяха оставили своите следи по лицето му, но Рудолфо все още беше внушителен, красив мъж с широки рамене, силна брадичка, предизвикателни черни очи и провиснали черни мустаци. Докато триеше потта от челото си с яркозелена кърпа, той вдигна ръка, за да даде знак, че им предстои да разпънат шатрите си в края на гората, на речния бряг.

Следвайки заповедите му, мъжете от рода разположиха конете и колите в кръг. След това издигнаха палатки и пуснаха конете да пасат свободно свежата трева. Жените и децата събраха дърва за огньовете, които щяха да запалят както всяка вечер.

Топъл вятър разлюля клоните на дърветата и се зарови в неукротимата грива от тъмнокестеняви коси, която стигаше почти до талията на младата жена, току-що скочила от първата кола. Според прастарата традиция циганките не режеха косите си, защото това можеше да им донесе нещастие, и Алисия не беше загубила нито една къдрица от разкошната си коса. Когато вятърът развя къдриците и, тя се засмя и отметна глава назад, за да се наслади на чувството за безгранична свобода.

Алисия беше красиво седемнайсетгодишно момиче, силно и жизнено. Зелените й очи святкаха като звезди под лунната светлина. Всички млади цигани я проследиха с погледи, възхитени от необикновената й хубост.

— Алисия! — Гласът на Рудолфо прозвуча меко, почти нежно. Той произнасяше името на дъщеря си без обичайния властен тон, с който умееше да завоюва уважението на хората от рода си. — Алисия!

Тя се обърна към него с омайна усмивка и надиплените й поли зашумяха. Дълбоко изрязаната бяла блуза беше избродирана с пъстри конци, свежи и завладяващи като крилцата на пеперуда, златните й обички се полюшваха при всяка нейна стъпка.

— Какво има, татко? — попита тя и когато погледите им се срещнаха, в зелените зеници светна топлина.

— Исках само да видя милото ти лице — рече той, докато слизаше от седлото със сръчността на младеж. — Тази дълга езда така ме раздруса, че костите ми се разместиха. Имам чувството, че ще се разпадна, затова потърсих балсама на усмивката ти.

Алисия го погледна загрижено и забеляза болезнената линия около устата му, докато разкършваше ръце и крака. Баща й остаряваше: лицето му беше бледо и набраздено от тънки линии. Понякога й се искаше някой млад циганин да заеме мястото му на водач, да поведе кервана, да свали товара от раменете му, но знаеше, че Рудолфо никога няма да даде съгласието си. Той щеше да остане вожд на малката група цигани до смъртта си и тя не можеше да направи нищо, за да промени решението му.

Когато с мил жест отмахна назад една къдрица от непокорната й коса, Рудолфо усети как доброто му настроение се върна. Лицето му се разведри, мъката отстъпи място на гордостта. Припомни си прекрасното дете, което някога му бе донесла една безсърдечна жена, и въздъхна. Никога нямаше да забрави лицето на жената. Още като малка Алисия имаше извънредно фини черти на лицето и големи изразителни очи.

— Каква красива млада жена си станала — пошепна той. — Но аз отдавна знаех, че един ден ще затъмниш звездите. Само някой принц е достоен за теб.

— Какъв ти принц! — Алисия сложи ръка на рамото му. — Не искам принц, татко. Ще се омъжа за циганин — може би за Вито, Стиво, Рамон или пък за Ксенос, който е толкова мил с големите си замислени очи…

Рудолфо не отговори, само я погледна с безмълвна тъга — сякаш имаше нещо, което искаше да й каже. Алисия остана много учудена от тази внезапна промяна в настроението му, но после си спомни, че в последно време баща и често беше загрижен. Може би беше дошъл моментът да задоволи любопитството си.

— Какво не е наред, татко? — Тя подръпна ръкава на светло–зелената му риза и го потегли към близките дървета, докато другите бяха заети с устройването на лагера. Далече от шума и бъркотията напрежението му щеше да се разсее и той щеше да й разкрие причините за тревогата си.

Стъблата на могъщите горски великани се издигаха гордо към небето и гъстите им зелени корони затъмняваха светлината на луната. Алисия и Рудолфо седнаха във влажната трева под едно дърво и се вслушаха в звуковете, които идваха от гората и се смесваха с глъчката от лагера — вечерните песни на птиците, доволният крясък на сова в далечината, неуморното стържене на щурците. Звуци, които успокояваха.

Няколко минути нито Алисия, нито баща й не проговориха, после Алисия решително прекъсна мълчанието и поиска да разбере защо баща й е загрижен.

Рудолфо много искаше да й отговори, да й се довери, но не намираше думи. Как да й съобщи, че тя не беше от техните? Как да разбие сърцето й? Не можеше да разкаже на това щастливо, безгрижно дете, че не му е родна дъщеря, нито можеше да му говори за жената, която го беше донесла в циганския лагер преди цели четиринайсет години.

Детето беше „горгио“, не циганка, но още тогава невинните му очи проникнаха в сърцето му и въпреки всичко, на което го бяха учили, Рудолфо го прие и го обяви за свое. Ала законите на рода, според които ромската кръв трябваше да се опази чиста, бяха много строги. Алисия нямаше право да се омъжи за младеж от племето. Можеше ли да й заговори за това сега, докато седеше до него и се усмихваше нищо неподозираща? Не, не можеше.

— Татко!

— Вече не съм млад — заговори Рудолфо и улови ръката й. — Често си мисля какво ще стане с теб, когато си отида от тази земя, затова съм загрижен.

— Да си отидеш? Няма да позволя да ме напуснеш, татко. Винаги сме били заедно. — Така поне изглеждаше. Но имаше периоди, когато я връхлитаха кошмарни сънища, ужасни спомени за друго време и друго място. В спомена си тичаше с протегнати ръце и се опитваше да стигне до една непозната жена, но някой грубо я отблъскваше. Смяташе, че тази жена е майка й, но Рудолфо много пъти я беше уверявал, че майка й е починала при раждането й. Въпросите за детството и рано починалата й майка очевидно го притесняваха и с времето тя се научи да мълчи. Това не беше чак толкова страшно, защото разполагаше с цялата любов на баща си.

— Винаги? — усмихна се Рудолфо. — Ти си отдавна при мен и аз съм благодарен за всеки ден от живота си, откакто се появи. Ти ми донесе толкова много щастие…

Алисия се зарадва на силата, с която пръстите му стиснаха ръката й. „Въпреки годините си той е по-силен от повечето мъже в рода“ — помисли си тя. Един ден щеше да се омъжи за някой като него.

— Обичам те, татко.

— И аз те обичам. — Рудолфо се усмихна тъжно. — Всички те обичат, дете мое. Ти си красива, дива и темпераментна като младо конче.

— Нали съм циганка! — засмя се тя, изправи се и вирна брадичка. Беше доволна от живота, който водеше. Обичаше вечното пътуване, лагерите под открито небе. Не искаше да бъде „горгио“. Когато мислеше за хората, които не бяха цигани, погледът й помрачняваше. Крехки мъже и жени с млечнобели лица, които се кръстеха страхливо, щом видеха циганин със „зъл поглед“, и зяпаха колите им, сякаш бяха излезли направо от ада.

— Алисия… — В погледа на Рудолфо отново се появи онази странна светлинка, сякаш искаше да й каже нещо важно и това му причиняваше мъка.

— Да, татко? — Тя се обърна към него с усмивка и зачака да чуе думите му.

Само ако можеше да й намери някой мъж от нейния народ, мъж, който да се ожени за нея, да я обича и да се грижи за нея, след като баща й си отидеше от този свят. Ако намереше такъв мъж, всичко щеше да се оправи и Алисия никога нямаше да научи истината за произхода си.

— Нищо. — Той разтърси глава и почука с пръст по върха на носа й. — Ти си циганка с цялата страст и огън на древния народ рома. — Още не беше готов да умре. Трябваше да свърши нещо важно.

Надигна се хор от мъжки гласове като песен.

— Рудолфо! — Мъжете от рода го викаха да се присъедини към тях. Към небето вече се издигаха гъсти кълба дим от огньовете, цигулките свиреха весели мелодии. Лагерът беше готов и младите циганки и цигани вече танцуваха и пееха, докато вечерята им се готвеше в котлетата и на шишовете.

— Хайде, Алисия, да отидем при тях. — Рудолфо стана от меката трева. — Иначе ще тръгнат да ни търсят.

— Ти върви, татко, аз ще дойда след малко. Птиците тъкмо пеят любимата ми песен. — Смехът й беше мелодичен като потока, който се плискаше наблизо.

Рудолфо я целуна по бузата.

— Разбирам те, детето ми. Но бъди внимателна. Човек никога не знае какво се крие в тези гори. Наоколо бродят чудовища.

— Ще внимавам. — Тя знаеше за какво говореше баща й — за хората, които мразеха циганите. Времената бяха опасни. Някакъв мъж на име Торкемада бе казал, че циганите не могат да бъдат християни, защото живеят диво и свободно. И ги бе нарекъл магьосници, еретици, богохулници, привърженици на чуждоземни ритуали. Алисия не знаеше какво означаваха тези думи, но й беше известно, че онзи мъж носеше отговорност за преследването на евреите и така наречените „маранос“ — хората, които бяха приели християнската вяра, но се знаеше, че тайно продължават да изпълняват еврейските ритуали. Тя попила малкия нож, който беше скрит в колана и. — Ще внимавам да не ми се случи нищо, татко.

Тя вдигна глава към луната, която блещукаше иззад перестите облаци, и изведнъж се почувства заобиколена от някаква първична магия. Същата магия, която сигурно са усещали и предците ми, каза си тя. Без да съзнава какво прави, хукна да бяга и босите й крака се понесоха като вихър по влажната трева и мекия мъх на гората.

Скри се под сянката на могъщите дървета, но след малко отново излезе на светло и се остави на тихата омая на нощта. Звездите бяха като мънички лагерни огньове, които трепкаха високо над земята, и тя спря, вдигна глава и се загледа като замаяна в светлината, която пулсираше в същия ритъм като любовните напеви на щурците.

Изведнъж до ушите й достигна остър шум, който в никакъв случай не беше причинен от обитателите на нощта. Бе чула човешки глас! Алисия затаи дъх и се вслуша напрегнато. Гласове. Мъжки гласове, които говореха на испански.

Първият й порив беше да избяга, знаеше, че това е най-умното, което можеше да направи, но любопитството взе връх. Кой беше нахлул така внезапно в меката, топла нощ? Ами ако тези мъже представляваха опасност за циганите? Тя се промъкна предпазливо към сянката на дърветата, решена да разбере.

— Исусе! Ти си го убил, Мануел — изсъска една от фигурите, изправени до брега. Какво, по дяволите, търсеха там? Дали да избяга и да повика баща си?

— Млъквай, Хосе! Трябваше да го ударя по-силничко. Или ти предпочиташ да го помоля учтиво да ни даде парите и скъпоценностите си?

— Не, разбира се, че не, но трябваше ли да го убием? Какво ще стане, ако мине някой…? — От устните на безжизнената фигура, която лежеше в тревата, се изтръгна тих стон. — О, не е мъртъв!

— Хвърли го в реката. Бързо, преди да е дошъл на себе си. — Заповедта бе произнесена с толкова студен и режещ глас, че Алисия се разтрепери.

— Да го хвърля?

— Да. Хайде, или и ти ще го последваш, кълна се във всички светци!

Алисия видя как двамата мъже вдигнаха жертвата си и я хвърлиха в буйните води на реката, след което побягнаха. Разбойници. Крадци. Убиха човек пред очите й! Хвърлиха го в реката, за да се удави. Горгио. Проклети крадци! А имаха наглостта да наричат циганите крадци и разбойници! Никой циганин не би се осмелил да извърши такова престъпление, каза си възмутено младото момиче. Дали мъжът в реката беше горгио — или може би циганин от друг род? Но нима това имаше значение? Този човек щеше да умре, със сигурност щеше да се удави, ако тя не реагираше незабавно. Какво друго можеше да направи, освен да се опита да го спаси?

Без да размишлява повече, тя се хвърли в реката и неволно изписка от досега с ледената вода. Макар да беше отлична плувкиня, водовъртежът я повлече към дъното. Спря да диша и скоро дробовете й запариха болезнено, а ушите й забучаха. Мокрите поли неумолимо я теглеха надолу.

— О Дел! О Дел! — извика тя, призовавайки циганския бог да й помогне. Нима щеше да умре заедно с непознатия? Не. Трябваше да оцелее. Тя беше циганка.

Побеждавайки страха си, тя зарита силно с крака и успя да се покаже над повърхността на водата. Шумно изпусна въздуха от дробовете си и пое на големи глътки сладкия нектар на нощта — нектара на живота. На няколко метра от себе си видя тялото на непознатия, което бавно потъваше. Без да се бави, Алисия заплува към него с учудващо силни удари на крехките си ръце. Бог й бе отговорил.

Баща й я научи да плува още като дете, плуването беше за нея естествено като дишането, но досега беше плувала само през лятото, когато водата беше топла, и никога не беше влизала в студените есенни реки. Въпреки това, докато се бореше с течението, беше убедена, че ще победи тя, а не реката.

Все пак, докато се стремеше напред с мощни удари, водната повърхност й изглеждаше безкрайна. Накрая успя да улови ръката на мъжа, сграбчи със здрави пръсти косите му и го измъкна на повърхността. Трябваше обаче да го извлече на брега, иначе нямаше никакъв шанс. Отчаяната борба с течението продължи.

С последни сили Алисия извади чужденеца от водата, щастлива да усети под краката си твърдата скала. Наведе се над безжизнената фигура и се опита да намери пулса му. Усети го — слаб, но достатъчно ясен, — и въздъхна облекчено.

— Ти ще живееш, чуваш ли! — извика тя и започна да разтрива тялото му, вслушвайки се в стоновете му. — Живей! — Той не биваше да умре. Не и сега, когато заедно победиха ледената вода. Нямаше никакво значение дали беше горгио или циганин. Сега най-важното беше да остане жив.

Тя го обърна по гръб, притисна устни в неговите и се опита да му вдъхне част от своята сила, усети с цялото си същество как искрите и запалиха огън в тялото му, когато дишането им се смеси. Той беше едър мъж, мускулест, с дълга и гъста черна коса, която падаше в безредие по челото му. Алисия остана смаяна от дълбочината на чувството, което я обзе при докосването до устата му. Отдръпна се, сякаш искаше да избяга от нещо, което не беше в състояние да назове. Беше готова да го остави, но гласът му я задържа.

— Не… не си отивай… Коя си ти? — прошепна дрезгаво той. Гледаше я изненадано и объркано, докато се опитваше да седне. Алисия се стресна още повече от силата на погледа му. Този човек притежаваше магически способности! Само с големи усилия успя да откъсне погледа си.

— Легнете, моля ви. Трябва да пестите силите си — пошепна тя на испански. Той се разтрепери от хладината на нощта и тя покри тялото му със своето, за да го стопли. Когато го погледна в лицето, бе хипнотизирана от силата и красотата на чертите му. Очите му бяха обкръжени от гъсти черни мигли и тя се опита да си представи цвета им на дневна светлина. Не приличаше на циганин — кожата, косите и очите му бяха по-светли. Не, със сигурност не беше циганин. Въпреки това беше достоен за възхищение. Проклетите крадци сигурно го бяха нападнали от засада.

Когато погледите им се срещнаха, Алисия въздъхна тежко. Нещо й подсказваше, че от този ден нататък непознатият щеше да стане част от нейната съдба.

Трепкащата светлина на свещите осветяваше фигурата на мъжа, който лежеше върху проста постеля от сено и лен в циганската кола. Погледът на Алисия се плъзгаше по тялото му, докато пръстите й сръчно попиваха кръвта от главата му с парцалче, натопено в билкова отвара.

„Кой е той?“ — питаше се непрекъснато тя. Никога досега не се беше озовавала в непосредствена близост до някой горгио и външността му я омагьосваше. Той нямаше тъмния тен и черните коси на циганите. Лицето му беше гладко, косата стигаше до раменете му, което беше характерно за испанците. Имаше гъсти вежди, високи и силни скули и фин нос, сякаш изваян от длетото на скулптор. Миглите, които засенчваха скулите, бяха дълги и извити, с наситенокафяв цвят. Завладяващо красив мъж.

Алисия бдеше неотстъпно до постелята му. Почисти лицето му от кръвта, изми раната на главата с отвара от лековити билки. Когато той стенеше насън, тя слагаше ръка на челото му и докосването и нежните й думи винаги го успокояваха. Трябваше да положи огромни усилия, докато довлече изпадналия в безсъзнание мъж в циганския лагер, но в крайна сметка беше успяла. След това обаче се появи друго препятствие. Циганите, които не вярваха на чужденците, се развикаха, че тя не е трябвало да им води този горгио в лагера, че присъствието му било лоша поличба и щяло да донесе нещастие на всички. Ала нищо не успя да разколебае решителността й да се грижи за него. Всички знаеха, че тя се превръщаше в дива котка, когато се осмеляваха да застанат на пътя й, и в крайна сметка отстъпиха. Ала я проследиха с мрачни погледи, когато, подпомогната от Рудолфо, пренесе безжизненото тяло в колата си. Възрастните цигани мърмореха и си шепнеха навъсено, но Алисия не им обърна внимание. Обикновено беше много любопитна, но днес грижата за ранения горгио победи дори любопитството.

Докато събличаше мокрия жакет, украсен с дантели, и скъпата копринена риза, Алисия не преставаше да се чуди на облеклото му. Не е практично да се носят толкова скъпи дрехи, каза си тя, но въпреки това беше възхитена. Двамата с Рудолфо много се смяха на странния панталон на испанеца — тесен, прилепващ към краката му като втора кожа.

Докато го разтриваше със затоплена кърпа, Алисия не можеше да откъсне поглед от тялото му. Гладката кожа блещукаше златна на местата, където я беше докосвало слънцето, но там, където лъчите му не бяха проникнали, беше доста по-светла. Широкият гръден кош беше покрит с фини косъмчета, които се събираха в тънка ивица, стигаща до корема, ръцете бяха мускулести, талията тясна, краката прави и силни, а мъжествеността му добре оформена. Гледката на голото му тяло предизвика у нея странна възбуда, кръвта й се стопли и породи копнеж, който я засрами. Подобни мисли не бяха подходящи за девица.

Сякаш усетил изпитателния й поглед, мъжът се раздвижи насън, от устата му се изтръгна въздишка и Алисия побърза да го успокои.

— Тук сте на сигурно място никой няма да ви стори зло. Аз ще се погрижа за това. — Това обещание беше произнесено съвсем сериозно. Тя извади ленен чаршаф и покри голото му тяло, за да го предпази от хладината на нощта. После седна на дъските до него, за да бди над съня му.

Дълго време в колата остана тихо, толкова тихо, че Алисия на няколко пъти също задряма. Изведнъж болезнен вик раздра тишината — непознатият изохка мъчително:

— Не! Не! Не ме убивайте! — Той размаха ръце и крака в напразен опит да отблъсне въображаемите нападатели.

Алисия скочи и се наведе над него, за да го успокои. Изведнъж миглите му затрепкаха и тя погледна в тъмните дълбини на очите му. Втренчен тъмнокафяв поглед срещна нейния и го прикова.

— Коя си ти? — пошепна той, протегна ръка и хвана един копринен кичур от косата й, за да я привлече към себе си.

— Аз съм Алисия — отговори бързо тя и се опита да се изтръгне от магията на погледа му. Ала той я задържа за косата.

— Моля, пуснете ме. Аз не искам да ви сторя зло.

— Онези мъже?

— Избягаха. Хвърлиха ви в реката и избягаха, проклетите страхливци. Аз ви извадих от водата.

— Вие? — Погледът му я прониза, сякаш искаше да стигне до душата й. На устните му изгря усмивка. — Красива вещица. — Пръстите му се отпуснаха и той отново затвори очи.

— Вещица? — Думата я нарани. Тя му бе спасила живота, а той я наричаше вещица! — Неблагодарен горгио! — промърмори тя и сърдито му обърна гръб. Само раната на главата му я възпря да го остави сам и да избяга в нощта. Вместо това отново коленичи до него. Нека да я нарича, както си иска. Много скоро щеше да научи истината: тя не беше вещица, а лечителка.

Часовете минаваха бавно, свещите догаряха една след друга, но Алисия продължаваше да бди. Непознатият потъна отново в мъгла от кошмари — мяташе се насам-натам и шепнеше:

— „Маранос“. Наричаха я маранос, еврейка. Осъдиха я на клада и аз не можах да я спася. Не знаех, господи, не знаех! — Протегна ръка, сякаш отново щеше да се удави, и Алисия побърза да го утеши. За кого ли тъгуваше? За любимата или за съпругата си? Тя се укори за недостойното чувство, което изпитваше. Ревност. Не можеше да има претенции към този мъж, макар че беше обсебил сетивата й. Той беше горгио, а тя — циганка.

Когато сложи ръка на челото му, за да се увери, че кошмарите не са предизвикани от висока температура, тя забеляза, че устните му отново се движеха. Наведе се да чуе какво казваше и отново чу обидните думи:

— Вещица. Прекрасна малка вещица.

Тя поиска да протестира, но преди да е изрекла и една дума, усети мекото докосване на пръстите му върху гърдите си и по кожата й пробягаха сладостни тръпки. Ръката му обхвана твърдата й гърда, помилва я с безкрайна нежност през тънката материя на блузата и предизвика у нея толкова силни усещания, че тя не се възпротиви на милувката. Сложи ръка върху неговите, но само увеличи натиска.

„Той не знае какво прави“ — повтаряше си тя, докато се взираше в затворените му очи. В сърцето й пропълзя страх: може би той мислеше за друга. А тя искаше непознатият да копнее за нея, само за нея. Колкото и абсурдно да беше желанието й, тя искаше да я докосва по същия начин и когато се събуди.

В отговор той плъзна ръка към тясната й талия и спря върху меката закръгленост на хълбока. Никога досега не беше помисляла, че нежностите на един мъж могат да разпалят в тялото й такъв огън. Даже когато танцуваше, сърцето й не биеше в толкова див ритъм. Отново и отново си припомняше какво й беше разказала старата й баба за сливането между мъжа и жената и се опитваше да си представи как щеше да го направи с този мъж. Грешни мисли ли бяха това? Не, не се чувстваше грешна. Близостта с този мъж й изглеждаше съвсем естествена. Търсейки топлината на тялото му, тя се сгуши в силните му ръце и затвори очи, за да дочака зората.

Шумовете от цвилещи коне, цвъркащи птички, лаещи кучета и викащи деца събудиха Рафаел де Виласандро от дълбокия сън. Той отвори бавно очи с очакването да се озове в добре познатата обстановка на спалнята си и остана много изненадан, когато видя над себе си платнище на кола. Пулсът му се ускори и той отвори широко очи, за да възприеме новата обстановка — малките прозорчета, дървените стени, дебелото платно в задния край, което служеше за врата. Майко божия, къде беше попаднал?

Направи опит да се надигне, но му се зави свят. В този миг забеляза младата жена, която спеше до него. Никога не беше виждал толкова прекрасно лице! Значи не беше сънувал — тя беше от плът и кръв. Когато разтегна скованите си мускули, твърдият му гръден кош докосна гърдите й, а силните му бедра помилваха нейните с интимност, която разпали желанието му.

Той плъзна преценяващ поглед по тялото и — тъмната коса, която я беше загърнала като кадифена наметка(никога не беше виждал такава коса), безупречния тъмнокремав тен, дългите гъсти мигли. Пълните й устни сякаш канеха за целувка. Но най-много го възбуди тялото й — дълги крака, пълна гръд, невероятно тънка талия и съвършено заоблени хълбоци. Макар да беше напълно облечена, закръгленостите й личаха съвсем ясно. При появата й трубадурите щяха да изпаднат в екстаз, а силните мъже да се превърнат в болни от любов глупаци.

В съня си тя приличаше на ангел, но той имаше чувството, че когато беше будна, от нея щеше да струи дяволски огън.

Ако се съдеше по колата, беше попаднал при цигани. Жените им бяха известни с красотата си, но досега не беше виждал циганка като тази. Цигани. Името събуди пренебрежение и страх. Спомни си какви истории му бяха разказвали още в детството му. Но тази жена будеше съвсем други чувства.

Споменът за миналата нощ и за мъжете, които го бяха нападнали, нахлу в главата му и измести всички други чувства. Попита предпазливо пулсиращия си череп и усети голяма подутина над слепоочието си.

— Копелета! — изсъска гневно той и в същия миг циганското момиче на постелята се събуди.

Алисия отвори очи и моментално бе прикована от пронизващата сила на тъмния му поглед. Веднага си припомни как я бе докосвал през нощта и се изчерви. Запита се дали и той си спомня и понечи да каже нещо, но беше прекалено развълнувана, за да изрече нищо смислено. Мъжът насреща й обаче не беше толкова плах.

— Зелени очи. Прекрасни очи. Като морето — промълви тихо той и отново плъзна поглед по тялото и. — Правилно ли си спомням, че лицето ви се рееше над мен като морска нимфа?

Все още наранена от думите, които беше изрекъл през нощта, тя се извърна и прошепна:

— Нарекохте ме вещица.

Той разбра, че думата беше обидна за нея, и внимателно взе лицето й между двете си ръце, за да го погледне.

— Исках само да кажа, че сте ме омагьосали с красотата си. Не исках да ви обидя. — В продължение на безкрайно дълъг миг двамата се гледаха в очите и разговаряха без думи. После Рафаел се опита да седне.

— Чувствам се слаб като новородено теле — промърмори той, ядосан от замайването си.

— Бързо ще си възвърнете силите. Аз познавам билки, които правят чудеса. — Алисия му се усмихна и показа съвършените си бели зъби.

— Циганска магия — промърмори той и за миг я заподозря в желание да го отрови. Беше чувал безброй истории за магьосничество, кражба на деца и грабежи.

Високо вдигнатите му вежди разгневиха Алисия. От своя страна, тя също си припомни всичко лошо, което циганите говореха за чуждите, спомни си с какви обидни имена я бяха наричали и се намръщи. Седна в постелята, изпъна рамене, гордо отметна глава и очите й засвяткаха войнствено.

— Това е лечебна магия, горгио! Вземете я или бъдете проклет!

Мъжът също отметна глава назад и се засмя — дълбок, гърлен смях като звън на китара.

— Вие наистина сте огнено момиче! Правилно съм ви преценил.

— Как смеете да ми се подигравате! Трябваше да ви оставя да се удавите. Вие сте дявол! Вие сте самото зло! — изсъска вбесено тя.

Смехът му заглъхна и погледът му се смекчи.

— Не се смея на вас, красива циганко, а на ситуацията, в която съм изпаднал. — Импулсът да я докосне го надви, той помилва косата й, но изведнъж лицето му се разкриви от болка. — По дяволите, в главата ми сякаш маршируват всички армии на Кастилия!

Болката му я накара да забрави гнева и тя протегна ръка към него, за да прегледа раната. Ала преди да го докосне, той улови ръката й и я целуна. За толкова едър и силен мъж устните му бяха учудващо меки. Усещането на устата му върху кожата й изпрати през тялото й потоци от лава.

— Съжалявате ли, че ме спасихте? — попита тихо той.

Алисия се отдръпна объркано и го погледна с широко отворени зелени очи, обкръжени от гъсти тъмни мигли.

— Мисля, че се радвам, дето не ви оставих да се удавите. — Той й се усмихна и сърцето й направи огромен скок. „Този мъж е дявол — каза си тя. — Той ме е омагьосал, не аз него.“ Никога преди това не беше изпитвала подобно чувство. Разтреперваше се цялата само щом той я погледнеше, а когато я докосваше, тялото й пламваше в огън. Когато беше близо до него, стомахът й се свиваше на топка и по вените й се разливаше сладост. Никога досега не беше изпитвала подобни чувства, когато беше близо до някой мъж.

— Господи, колко сте красива. Прекрасна… — Тласкан от тайнствена сила, той посегна и я привлече към себе си. И двамата бяха копнели за тази прегръдка и я посрещнаха с облекчена въздишка.

Алисия видя страстта в очите му и пулсът й се ускори. Съзнанието, че той също копнееше за нея, й подейства като любовното питие, което приготвяха циганите. Тя обви с ръце шията му и му предложи устните си за целувка. — Зачака задъхана, докато устата му се докосна до нейната и я зацелува жадно. Докато пиеше сладостта на устните й, той я притискаше към себе си и милваше гърба й. Тя се остави на могъщите чувства, които бушуваха в тялото й, и отговори жадно на целувката, омагьосана от първия допир до мъжки устни.

— О, горгио! — пошепна тя, когато най-сетне се отдели от него. Упоена от чувства и усещания, които не беше изпитвала досега, тя забрави всичко около себе си — остана само мъжът, който я целуваше. Но това трая само докато погледът й се плъзна надолу по тънката ленена кърпа, която покриваше голотата му. Когато видя пулсиращата му мъжественост, тя се изчерви смутено и в сърцето й пропълзя страх. Побърза да се откъсне от прегръдката му.

— Не, не ме докосвайте! — Бързо скочи от постелята и го погледна отвисоко.

Той се опита да се надигне, за да я прегърне отново, но моментално му се зави свят и трябваше да се отпусне назад. Погледна я с ням упрек. Очите й бяха пълни със страх и това веднага охлади страстта му.

— Съжалявам. Не биваше да се поддавам на желанието, сладка циганко — извини се той и разтърси глава, за да се отърве от замайването. Дали причината е в раната ми или в близостта й, запита се с усмивка той. Алисия не отговори, само извърна поглед и зачервеното й лице му показа от какво се страхува тя. Измъкна одеялото изпод себе си и прикри голотата си. „Още е невинна“ — каза си разочаровано той. Беше чувал, че циганите пазели много строго младите девици. Значи трябваше да прогони от главата си всички похотливи мисли. Но беше по-лесно да го каже, отколкото да го направи. Жената пред него беше красива и изкусителна като Ева, а той беше по адамово облекло. Как би могъл да мисли за нещо друго, освен за любов?

Въздухът беше зареден с напрежение. Възцари се мълчание, прекъсвано само от ударите на сърцата им. Накрая Алисия заговори:

— Мисля, че дрехите ви вече са изсъхнали. Сложих ги до огъня. — Обърна се, за да излезе от колата, но той я повика.

— Ще ми кажете ли името си? Вече не си спомням…

— Алисия — отговори тя и събра тъмната си грива на тила. — А вие, горгио?

— Рафаел Кордоба де Виласандро. — Той се усмихна и очите му засвяткаха дръзко. — Бих се изправил, за да се поклоня, както изискват дворцовите маниери, но се боя, че не е особено прилично без дрехи. — В гласа му звънна веселост. — Или предпочитате да ви поздравя, както е правилно за испански благородник?

— Не, не… — Алисия отново се изчерви. Едно беше да го гледа гол, докато спеше и не усещаше погледа й — тогава беше само пациент, но сега всеки поглед към него й показваше, че насреща й стои непознат мъж. Силен, красив мъж, който нямаше право да я докосва.

— Отивам да донеса дрехите ви, горгио — промълви тя. — Ще се върна скоро, Рафаел.

Когато излезе от колата си, Алисия видя група мъже, които се упражняваха в хвърляне на ножове. Други се занимаваха с конете. Когато мина покрай тях, бе проследена от мрачни погледи. Гневът им се усещаше физически. Тя събра изсъхналите дрехи и побърза да се прибере в колата си, преди някой от мъжете да е казал нещо необмислено и обидно. Не се срамуваше, че бе спасила живота на един непознат и го бе довела при своите. Не се притесняваше, че циганите не одобряваха постъпката й, Рудолфо беше дал съгласието си, а той беше старейшината на рода и единствен имаше право да взема решения.

Когато Алисия се върна в колата си, Рафаел беше успял да стане от постелята и стоеше прав с леко наведена глава и свити рамене, опитвайки се да запази равновесие.

— Нося ви дрехите, горгио — каза тя и ги хвърли на дъските. Нарочно бе подчертала думата горгио. Те бяха различни хора, идваха от два различни свята. Все едно колко сладки бяха целувките му, за нея нямаше бъдеще в прегръдката му.

Леденият тон, с който му говореше Алисия, го нарани.

— Горгио? Защо ме наричате с тази глупава дума? Нали ви казах, че името ми е Рафаел. Искам да чуя как произнасяте името ми. Моля ви, Алисия. Вижте, аз не се страхувам да произнеса името ви.

Тя вирна брадичка и изпъна рамене.

— Аз също не се страхувам да ви наричам по име. Аз съм циганка, следователно съм смела. Просто го забравих, това е всичко. — Обърна му гръб, за да му даде възможност да се облече, съзнавайки, че скоро щяха да се разделят. Той щеше да се върне при народа си, а тя да продължи с циганите. Защо тази мисъл й причини такава болка? Така трябваше да бъде. Така беше отредила съдбата.

— Ако хвана онези негодници, дето ми сцепиха главата, ще съжаляват, че са се родили — промърмори Рафаел. — Господи, как ми се вие свят!

Алисия светкавично се обърна и посегна към него, за да го подкрепи. Ръцете й докоснаха силните му рамене и в този миг цялата й решителност се изпари. Само още веднъж да вкуси огъня на устните му, само един–единствен път. В тялото й бушуваше дива страст.

— О, Алисия! Не искам да ви напусна, но трябва да си вървя. Вземете това като благодарност и поздрав за сбогом. — Той притисна устни към нейните, точно както искаше тя, в целувка, която отне дъха й. Алисия потъна във водовъртежа от чувства и вдигна стройните си ръце, за да го привлече още по-близо до себе си. Предаде се на вълните, които я заливаха. Остана само тялото й, което копнееше да бъде докосвано от ръцете му.

Рафаел искаше да я дари само с кратка целувка за сбогом, но при допира до топлото й тяло бе обзет от безумно желание да получи повече. Никога преди това не беше копнял така отчаяно за някоя жена. Само ако можеше тази магия да трае вечно — но той знаеше, че това беше невъзможно. Трябваше да събере цялата сила на волята си, за да се отдели от нея. Беше разтърсен до дън душа от страстта, която бе пламнала помежду им. Виждаше, че тя е омагьосана като него, и това му харесваше. Един ден може би…

— Трябва да си вървя, но искам да знаете, че съм готов да продам душата си, за да мога да остана — промълви той.

Алисия извърна лице, за да скрие сълзите, които закапаха от очите й. Знаеше, че не бива да го моли да остане.

— Няма да плача, няма да плача. Аз съм циганка — зашепна тя. В този миг зад колата прозвучаха груби мъжки гласове и я изтръгнаха от дълбоката мъка.

— Ей вие! Горгио! Никъде няма да отидете. Още не! — извика мелодичен баритон. Стиво. Той беше опасен. Алисия се втурна към изхода, вдигна платнището и едва не изпищя. Чужденецът, нейният горгио, лежеше по гръб на тревата и в гърлото му бе опрян нож. Над него се бяха навели няколко мъже с опасно святкащи очи.

— Не, Стиво! — изкрещя Алисия и се хвърли върху циганина. Двамата се сборичкаха за ножа и тя го издра с дългите си нокти. Без дори да помисли, че той тежеше три пъти колкото нея, тя се стремеше с всички сили да спаси своя горгио.

— Махни се! Пусни ме, дяволице! — фучеше Стиво. Знаейки, че Рудолфо беше далече, чак в другия край на лагера, и поправяше счупената ос на една кола, той блъсна силно Алисия и я повали на земята. — Дионисио! Тодеро! Рамон! — Трима от циганите заобиколиха чужденеца и го заплашиха с ножовете си.

— Веднага го пуснете! — заповяда Алисия, докато ставаше от земята. Нямаше да се предаде толкова лесно. Биеше се с Рамон и Тодеро още откакто бяха деца и ги побеждаваше с лекота. Едва когато момчетата станаха мъже и я надминаха по ръст и обиколка, тя трябваше с неохота да признае, че дните на веселите борби бяха отминали. Сега щеше да се бие с тях като дива котка, решена да опази най-ценното си богатство. — Ще ви издера очите! Тодеро, внимавай! А ти, Стиво, да знаеш, че ще ти откъсна ушите и ще ги хвърля на рибите!

— Не искаме да ти причиним болка, Алисия — извика Тодеро, най-кроткият от четиримата. — Искаме само да спрем твоя приятел горгио, който е решил да ни напусне. Не разбираш ли — той може да издаде къде се намира лагерът ни и да ни изложи на опасност!

— Забрави ли Торкемада, онзи дявол в човешки образ? — изсъска Стиво. — Всички горгио са наши врагове.

— Не и този горгио. Няма да позволя да му сторите зло. Не съм спасила живота му, за да стоя и да гледам как вълци като вас го разкъсват! — Алисия се наведе над Рафаел, сякаш предизвикваше мъжете да ударят първо нея.

— Няма да остана тук като ваш пленник! — извика Рафаел, който вече беше в състояние да се защитава сам. — И в никакъв случай няма да стоя и да гледам как една жена се бие заради мен. — Той погледна предизвикателно Стиво — едър циганин със силни мускули, тъмна кожа и гарвановочерна коса.

Стиво направи крачка напред, поклони се подигравателно и се усмихна, като показа равните си бели зъби. Изглеждаше много привлекателен с искрящите си черни цигански очи. Носеше дълъг, широк панталон и жакет, на рамото му беше преметнат камшик. Видът му беше повече от заплашителен и Рафаел прокле наум раната на главата, която все още му причиняваше световъртеж.

— Няма да сте наш пленник, а нещо като гост — обясни Стиво. — За три дни, горгио. Докато напуснем лагера.

— Не мога. Трябва да си тръгна веднага! — настоя Рафаел, вбесен от ситуацията. — Нима не вярвате на думата ми? Не ви ли е достатъчно, че ви обещах да не казвам на никого къде се намира лагерът ви? — Една от вас — очите му се впиха в лицето на Алисия — ми спаси живота и аз съм й благодарен. Защо ми е да ви предам?

— За пари, горгио! — изсъска Дионисио. — Много пъти сме били мамени от хора като вас.

Тодеро кимна.

— Нямам никакво желание да се кача на кладата. Много е горещо там. Много хора в тази страна мразят циганите дори повече от евреите. Затова решихме, че ще останете, докато и последната ни кола напусне лагера. — Той хвърли успокоителен поглед към Алисия. — Няма да му сторим нищо, освен ако не ни даде повод да станем… груби. Твоята задача е да пазиш скъпия си горгио. Защото именно ти го доведе тук.

Алисия съзнаваше, че трябваше да положи всички усилия, за да ги убеди, че той има право да си отиде, но представата, че красивият млад испанец ще остане с нея още цели три дни, затвори устата й. Какво толкова страшно имаше? Щом тръгнеха, щяха да го освободят.

— Три дни — пошепна тя и проследи как Стиво и другите поведоха Рафаел към едно отдалечено място, за да го охраняват ден и нощ. Ако той бе напуснал лагера, тя нямаше да може да разговаря с него, да бъде до него. А сега той щеше да бъде наблизо още цели три дни. „Ако циганите наистина умееха да правят магии — помисли си тя, — веднага щях да му сваря любовно питие, което завинаги да обвърже сърцето му с моето.“ Изведнъж пред очите й се появи образът на старата баба Фури Дай, най-възрастната и най-мъдрата жена в рода, и тя изпита дълбока тъга. Ако беше жива, Фури Дай щеше да й помогне. Всички бяха убедени, че тя е имала дарбата да прави магии и да предвижда бъдещето. Но тя беше мъртва и мястото й беше заето от жена, която ревнуваше Алисия и я преследваше.

— Ти харесваш мъжа, когото спаси от удавяне — проговори тих глас зад нея. Алисия се обърна и погледна право в дружелюбните очи на Рудолфо. Не можеше да го измами, а и не беше нужно.

— Да. Никога досега не съм срещала мъж като него. Той е силен, но в същото време е мек и мил. И е толкова красив. Имам чувството, че съдбата го е тласнала към мен, че случилото се е било предопределено…

— Алисия…

Тя видя болката в очите му, но не разбра какво означаваше тя.

— Знам, че жените от рода нямат право да се омъжват за горгио. Знам също, че трябва да се омъжа като девица. Не бива да допускам този горгио да ме докосва по такъв начин, такъв е нашият закон.

— Въпреки това копнееш за него. Чета го в очите ти, Алисия. — В този момент беше готов да й разкаже всичко: че тя също е горгио, а не циганка, че е само негова осиновена дъщеря, следователно е свободна да се омъжи за чужденеца, стига да желае. Но дали това беше подходящият момент? Може би просто трябваше да остави всичко на природата и да почака, докато двамата се влюбят един в друг?

— Алисия, този горгио… — започна той, но тя протегна ръка и сложи пръст на устните му. Пак не бе разбрала намерението му.

— Знам какво искаш да ми кажеш, татко. Аз никога няма да те опозоря, все едно колко силно копнея по този горгио. Аз съм преди всичко циганка и се гордея с кръвта на рома, която тече във вените ми. След три дни той ще ни напусне и аз ще запазя в сърцето си красив спомен, завинаги. Все едно О Дел ми се е усмихнал…

— Алисия…

— Не искам да съм като Мара от легендата — прекъсна го решително тя. — Няма да продам душата си на дявола Бенг, за да спечеля любовта на един горгио.

Тъжната история на красивата Мара събуди болка в сърцето й. Красивото циганско момиче се влюбило в един горгио, но той останал равнодушен към прелестите му. За да удовлетвори желанието си, тя продала душите на семейството си на Бенг и така си осигурила помощта му. Ала, дяволът бил хитър. Превърнал бащата на Мара в корпуса на цигулка, четиримата й братя в струни, а майка й — в лък. Така се получила прекрасна цигулка и Мара се научила да свири на нея толкова хубаво, че горгиото се влюбил в нея, ала О Бенг поискал наградата си и отнесъл и двамата в ада. Цигулката останала да лежи на земята. Намерило я бедно циганско момче и веднага засвирило. Оттогава цигулката и циганската музика са неразривно свързани.

— Ти не си като Мара, Алисия. Ти си силна. Един ден… — Възможно ли беше чужденецът да се е влюбил в неговата Алисия? В очите на Рудолфо отново се появи тъга и Алисия потърси причината.

— Трябва да приемаме нещата, каквито са, татко — прошепна тя и го поведе към лагерния огън. Както винаги, жените теглеха жребий, за да разберат коя ще трябва да приготви обяда и коя ще бъде свободна. Алисия беше много разочарована, когато й се падна да приготви месото за шишовете — работа, от която се отвращаваше. Кръвта цапаше полите й, освен това съжаляваше бедното убито животно. Но една циганка никога не пренебрегваше задълженията, с които я натоварваше родът, и тя безропотно се залови за работа.

Докато работеше заедно с другите жени, Алисия се опитваше да забрави парещите тъмни очи и кестенявата коса на чужденеца, но лицето му непрекъснато се появяваше пред очите й. Споменът за устните му върху устата й беше невероятно жив. Имаше чувството, че устните му са я белязали за цял живот. Седнала пред пламтящия огън, тя мислеше за него и не забелязваше какво върши, нито чуваше думите на другите жени, отправени към нея.

— Наистина ли си спасила някакъв си горгио? — попита Ващи и очите й светнаха учудено.

— Така изглежда. — Солис, с тъмни очи и пълна гръд, се засмя предизвикателно. Всички жени знаеха, че Солис не подбираше мъжете. Съпругът й беше възрастен и немощен и не беше в състояние да задоволи потребностите й.

В сърцето на Алисия пламна искрата на ревността. Погледът, който хвърли към другата жена, казваше повече от думите. „Той е мой.“

— Наистина ли го извади от реката? — пошепна, треперейки, Зуба. Всички знаеха, че тя се страхуваше от водата.

Алисия бързо разказа историята, за да задоволи любопитството им. Гореше от желание да се освободи от тях и да отиде при Рафаел. Дали все още беше гневен? Дали имаше болки? Сигурно беше гладен. Трябваше да му занесе нещо за ядене. Може би малко козе месо или пиле. Циганите бяха откраднали една коза и няколко пилета от последното село, през което бяха минали, и Рудолфо се ядоса ужасно. „Нали не искаме хората да говорят, че циганите са крадци! Защо предизвиквате гнева на Торкемада!“ — викаше той. Но станалото — станало.

Алисия изчака всички да се нахранят и избра няколко хубави късчета за своя горгио. Напълни чинията с месо и добави няколко гъби и боровинки, за да направи порцията по-апетитна.

Скри чинията под тънка кърпа и се промуши между колите и палатките, за да намери мястото, където Стиво беше затворил Рафаел. Оказа се, че испанецът е в палатката на Дионисио. Когато вдигна платнището, тя беше подготвена какво ще намери, но при вида на овързания като чувал пленник спря да диша. Ръцете му бяха вързани на гърба, единият му крак беше стегнат с въжета и можеше само да обикаля като куче около стълба в средата на палатката. Стиво беше много груб пазач.

— Нося ви нещо за ядене, Рафаел — каза тихо тя. Единственият отговор беше кратко кимване.

— Не сте ли гладен? Трябва да възвърнете силите си.

— Как да ям, като ръцете ми са вързани на гърба? А може би ще ме нахраните, като че съм безпомощен старик? — Тъмните му очи засвяткаха гневно и тя не се усъмни, че в сегашното си състояние той щеше да се справи с Рамон и другите грубияни.

— Ще ви развържа, но само ако ми дадете честната си дума, че няма да направите опит за бягство.

— О, значи поне вие вярвате, че може да се разчита на мен — гласеше резкият му отговор. Той направи няколко крачки, до колкото позволяваха въжетата, и след малко каза: — Кълна се в Дева Мария, че няма да ви създавам неприятности. Ще бъда кротък като котенце. — Погледна я в очите и като разбра, че тя наистина съжалява за пленничеството му, реши да удържи на думата си. Освен това тя беше възхитително красива.

Без повече думи Алисия остави чинията на земята и се наведе да го развърже. Пръстите й помилваха силните, топли мъжки ръце. Той улови китката й и я привлече към себе си, докато лицето й се озова на сантиметри от неговото.

— Разбирам, че не ви е приятно да ме гледате вързан. Чета го в очите ви. Значи ли това, че ме харесвате, малка циганко?

Очите й бяха като две дълбоки зелени езера, засенчени от гъстите мигли.

— Не ми е приятно да гледам вързани хора, горгио. Циганите ценят високо свободата си. Тя е скъпоценно благо. Не мога да се радвам, като гледам как са ви отнели свободата.

— Тогава ме пуснете да си отида. Освободете ме, Алисия. Помогнете ми да избягам. — Дъхът му погали ухото й и раздвижи копринените кичури. Близостта му замая сетивата й и тя беше готова да му обещае, каквото искаше.

— О, не, не мога! Никога не бих предала народа си. — Дори заради него не, помисли тя. Освободи се от ръцете му, вдигна чинията и му я подаде. — Яжте, че ще изстине.

Рафаел пое чинията и я погледна въпросително.

— Няма ли вилица?

— Вилица ли? — Алисия беше чувала за глупавия прибор за хранене, донесен от Изтока. — Ние не употребяваме вилици.

— Тогава лъжица.

Алисия избухна в смях.

— Не употребяваме и лъжици, горгио. Ама че глупост! Нали можем да си служим с пръстите си.

Той вдигна рамене и реши, че е твърде гладен, за да обсъжда изисканото поведение с една циганка. Месото беше жилаво и люто, но той беше толкова гладен, че го изяде с апетит.

— Вкусно ли беше? Искате ли още? — попита с усмивка Алисия.

— Какво е това? Говеждо ли?

— Ами! Козе месо.

— Какво? — Рафаел никога не беше ял козе месо. Самата мисъл го накара да потрепери. Само селяните ядяха козе месо. И циганите.

— Много съжалявам, че днес нямаше таралежи. Трудно се дерат, но пък са много вкусни.

— Таралежи? — Рафаел усети гадене. Явно пропастта помежду им беше по-дълбока, отколкото си беше представял. Ала когато я погледна в очите, когато видя усмивката й, различията загубиха значението си. Дали онова, което хората разказваха за циганите, отговаряше на истината? Дали наистина бяха магьосници? Тази малка циганка със сигурност го бе омагьосала.

Алисия също бе осъзнала, че ги разделят светове. Много й беше интересно да попадне поне за малко в неговия свят. Циганите си шепнеха, че църквата на горгио имала власт над човешките души от люлката до гроба. Свещениците им обещавали небесна награда за добродетелта на земята и заплашвали с адски мъки онези, които не признаваха авторитета на светата църква. Колко по-различен беше животът на циганите: хората от нейния род се подчиняваха само на волята на Рудолфо и на Фури Дай, майката на племето.

В неговия свят тя никога нямаше да се чувства свободна и щастлива. Спомни си историите, които й разказваше Рудолфо, и намери в тях още едно потвърждение на тази мисъл. Ако светът му беше толкова прекрасен, колкото твърдеше, защо повечето хора в него бяха винаги мрачни? По пътищата на Кастилия, Леон и Арагон тя виждаше глад, бедност и егоистична алчност. Циганите не бяха такива. Те всички бяха като едно семейство. Един род. Те не оставяха никого да умре от глад.

Докато стояха и се гледаха, опитвайки се да открият различията помежду си и да разберат откъде идва силата, която ги привлича един към друг, те не забелязаха, че вече не бяха сами.

— Алисия! Ти си една малка глупачка! — Не й беше нужно да се обърне, за да разбере кой бе влязъл в палатката. Стиво.

— Защо си го отвързала?

— Той ми даде думата си, Стиво.

— Ама че глупост! Дал ти думата си! Той не е от нашите. Неговата дума не означава нищо. — Стиво бързо завърза ръцете на пленника и го блъсна на земята.

— Ти си жесток, Стиво. Жесток и упорит. Трябваше да го отвържа, за да се нахрани. Или искаш да яде като куче? — Алисия сложи ръце на хълбоците си и се изправи предизвикателно пред едрия циганин.

— Следващия път ще стоя при него, докато яде. Веднага разбрах, че не си равнодушна към този тип. Предупреждавам те още веднъж. Този човек може да донесе гибел на целия ни род. В града чух какви ли не слухове. Говори се, че е само въпрос на време, докато кралица Изабела и съпругът й Фердинанд изгонят всички евреи от страната, а с тях и циганите. Нима искаш да те прогонят от страната, в която си се родила? Не, нали? Аз също не искам. — Той я улови за рамото и внимателно я изведе от палатката. Алисия хвърли бърз поглед към Рафаел и се учуди от силното чувство за загуба, което изпитваше. Но тя щеше да се върне при него. Никой, дори Стиво, не беше в състояние да я спре.

Рафаел крачеше напред-назад в своя затвор като тигър в клетка и гневът му нарастваше с всяка минута. Проклетите цигани! Какви диваци! Беше попаднал сред езичници. Стиво, който се перчеше като паун, беше главният обект на гнева му. От вниманието му не бе убягнало, че циганинът гледаше Алисия, сякаш искаше да я погълне.

Мъжете, които го затвориха, го увериха, че ще го освободят след три дни, но Рафаел не им вярваше. Те не му вярваха, но и той не можеше да им има доверие.

Времето се влачеше бавно, но той продължаваше да обикаля затвора си. С всяка минута, която минаваше, с всяка крачка, която правеше, гневът му се увеличаваше десетократно. Циганите със сигурност нямаха намерение да го пуснат.

„Сигурно ще ми разпорят гърлото и ще ме хвърлят на лешоядите“ — повтаряше си горчиво той. Нарочно бяха обещали на Алисия, че ще го освободят, за да не се опитва да го отвърже. Онзи Стиво имаше толкова зъл поглед — със сигурност жадуваше да го убие. Те бяха просто една крадлива пасмина. Как, питаше се той, едно толкова красиво и мило същество като Алисия може да принадлежи към такъв народ? Само ако можеше да я вземе със себе си, ако успееше да се измъкне оттук… Съзнаваше, че това е невъзможно. Как да заведе една циганка в дома на дедите си? Щяха да го лишат от наследство и да стане за смях на целия свят.

Циганите не живееха в села и градове, те бяха тайнствен народ. Почитаха слънцето, занимаваха се с астрология и магия — поне така беше чувал. Дори само появата им в някое населено място предизвикваше страх и възмущение. Да вземе Алисия със себе си — каква безумна мисъл!

Дали щеше да се отърве? Възможно ли беше да се освободи, след като го наблюдаваха толкова много очи? Дори сега чуваше гласовете на Рамон, Тодеро и Дионисио пред палатката. Ако успееше да се измъкне от въжетата, които стягаха крака му, трябваше да се пребори и с четиримата опасни цигани, въоръжени със смъртоносни ножове.

„Алисия е единствената ми надежда — помисли си той, — единствената, която може да ме спаси, да ми върне свободата.“ Веднъж вече я бе помолил да му помогне, но тя му отговори, че няма да предаде народа си. Значи трябваше да измисли някакъв номер, за да я принуди да му стане съучастница! При тази мисъл се почувства коварен като змия, но когато тигърът се чувстваше притиснат до стената, той беше готов да посегне към всяко средство за избавление, дори към нечестните. Щеше да използва чувствата й, за да постигне целта си, и да се надява, че един ден тя ще разбере защо е бил принуден да постъпи така — от чист инстинкт за самосъхранение.

Но как? Какво можеше да направи? Трябваше да действа умно и да бъде готов да се възползва от предимството, щом му се предложеше. Какво щеше да му отговори тя, ако й обещаеше да я вземе със себе си? Той седна с тежка въздишка на коравата земя и се опита да състави план за спасението си.

Алисия вдигна глава към безкрайното небе, където като бдителни очи святкаха хиляди звезди. Дали О Дел, богът на циганите, я виждаше сега? Можеше ли да проникне в сърцето й и да прочете мислите й? Познаваше ли чувствата й към онзи горгио? Усещаше ли какво изпитваше тя, знаеше ли как се разкъсва между дълга към своя народ и законите му и бързо избуялата любов към Рафаел?

Рафаел не беше от нейния народ, но въпреки това не беше правилно да го третират по този начин. Отначало тя се бе зарадвала, че той ще остане близо до нея още три дни, че ще може да го вижда. Ала сега се срамуваше от това чувство и страдаше от униженията, на които го подлагаха сънародниците й. Въпреки това не можеше да го освободи. Между хората, които живееха в здраво свързана общност, които се различаваха от другите хора в страната по езика и начина си на живот и поради това навсякъде ги посрещаха с враждебност, законите на племето бяха най-святото нещо, и макар че всеки път, щом погледнеше към палатката, в която го държаха затворен, изпитваше дива болка, нищо не беше в състояние да разколебае решителността й да спази закона.

„Ако беше циганин — повтаряше си тя, — с каква радост бих отишла с него до края на света!“ Но Рафаел не беше циганин и това означаваше, че тя трябва да погребе детинските си мечти за щастие.

— Май пак мечтаеш за онзи горгио? — Някой сложи ръка на рамото й и я обърна рязко. Пред нея стоеше Стиво и я измерваше с пронизващ поглед.

— Не — излъга бързо Алисия. — Но дори да мисля за него, ти нямаш право да ме упрекваш. Моето сърце не е от камък като твоето, затова изпитвам съчувствие към човека, когото държите вързан като животно.

Усмивката му беше нагла и неискрена.

— И какво според теб трябваше да направим? Да му дадем най-добрата кола? Да му направим легло от кожи, за да му е меко? Или да…

— Би могъл поне да се отнасяш с уважение към него, за да приеме съдбата си с достойнство — изфуча разярено тя. — Цял ден е затворен в онази тясна палатка. А после се оплаквате, че испанците се отнасят грубо с нас!

— Той е пленник, нищо повече. Освен това не сме го затворили в подземие, пълно с плъхове, както правят неговите хора.

— Какъв пленник? Нима е извършил престъпление? Да не би да се е опитал да ни окраде? Или е сторил зло на някого от нашите? Единственото му престъпление е, че е различен от нас.

— Всички горгио са наши врагове, както и ние сме техни врагове. Те са създали този ред, не ние. Ние искаме само да ни оставят на мира. — Той стисна здраво зъби, сякаш се боеше да не каже още нещо, за което после щеше да съжалява.

— Той не е дошъл по своя воля в нашия лагер, аз го доведох. Двама мъже от неговия народ го нападнаха, за да му откраднат ценностите. Защо не искаш да го освободиш? — Алисия го погледна умолително.

— Не. Няма да го освободя. Ще го пусна едва когато се махнем оттук. Ти си жена! — В гласа му имаше недвусмислено презрение. — Ти не разбираш от тези неща. Мястото ти е до огъня или в леглото на мъжа ти. — Обърна й гръб и се запъти към догарящия огън.

Когато малко по-късно се присъедини към жените около огъня, Алисия видя, че Стиво все пак беше изпълнил някои от исканията й. Рафаел седеше край огъня, краката му бяха свободни, но Стиво, Тодеро, Рамон и Дионисио седяха около него и святкащите им черни очи го предупреждаваха да не върши глупости. Когато срещна погледа на пленника, Алисия прие безмълвната му благодарност и се усмихна зарадвано.

Тя седна да се нахрани с жените и децата, но очите й непрекъснато търсеха Рафаел. След два дни циганите щяха да тръгнат отново на път. Дотогава трябваше поне още веднъж да се наслади на целувките му.

При тази мисъл сърцето й заби по-силно. Тази вечер щеше да отиде в палатката му, че това нямаше нищо срамно. Една целувка. Нищо повече. За последен път.

Проточен, пронизителен вик проряза тишината на нощта. От мястото си до огъня Алисия видя как Рафаел скочи, сякаш очакваше да го нападнат демоните на нощта. Ала това беше само сигнал за танц, както всяка вечер. Обикновено тя не танцуваше, само гледаше и пляскаше в такт с музиката, но тази вечер усети внезапно желание да се раздвижи. Сякаш я водеше тайнствена ръка. Стана и с гъвкави движения зае място между другите две жени. Засвириха китари и сладката, невероятно чувствена мелодия се смеси с шумовете на нощта. Алисия се задвижи в ритъма на мелодията и буйните й къдрици нападаха по раменете и гърба. Тя протегна ръце към небето, сякаш искаше да докосне звездите. Музиката и тя бяха едно цяло. Когато танцуваше, винаги имаше чувството, че се носи като облаче по небето.

От мястото си до огъня Рафаел я наблюдаваше с парещи очи и усещаше с цялото си същество, че тя танцува само за него. Силно възбуден от гъвкавите й движения, той не можеше да откъсне поглед от невероятната красавица. Кръвта шумеше силно в ушите му, сърцето му биеше в ритъма на танцовите стъпки. Беше прекрасно да я гледа, нямаше да забрави днешната вечер до края на живота си.

Алисия се приближи към огъня, търсейки топлината му. Очите й срещнаха погледа на Рафаел и тя наистина затанцува само за него. Очевидно бе забравила, че наоколо имаше и други хора. За нея съществуваше само Рафаел. Танцуваше все по-бързо и по-бързо, въртеше се като малка вихрушка около огъня, а когато най-сетне прозвучаха последните тонове и танцът свърши, тя наклони глава с рязко движение и буйната тъмно–кестенява коса се изсипа като водопад към земята. Зрителите се развикаха въодушевено.

— Алисия! Алисия!

Рафаел също викаше името й, без да съзнава какво прави. Най-силното му желание беше да я сграбчи и да я отвлече в гората, за да утоли изгарящата го жажда, дивото желание, което пламтеше в сърцето му, ала святкащите очи на Стиво бяха недвусмислено предупреждение. Едно погрешно движение и щеше да плати с живота си. Но може би все пак имаше шанс…

Алисия падна на земята, не по-малко изтощена, отколкото след спасяването на Рафаел. Прокара език по устните си и се усмихна. Беше в транс: магията на музиката я бе завладяла цялата и я беше накарала да изрази с движенията си всичко онова, което думите не бяха в състояние да кажат. Че го е избрала, че иска само него. Как би могла да отрече онова, което ставаше в сърцето й.

От другата страна на огъня Рудолфо се усмихваше доволно. Дъщеря му очевидно се бе влюбила в непознатия. Май О Дел беше чул молитвите му. Най-възрастните хора в племето знаеха истината за произхода на Алисия и това опростяваше нещата. Женитба — това беше решението. Той щеше да даде дъщеря си за жена на Рафаел и да приеме чужденеца в племето, както някога беше приел Алисия. Това беше възможно. Многото години, изпълнени с грижи, се изпариха като роса под утринното слънце. Той огледа испанеца и усмивката му се задълбочи. Мъжът беше едър, силен и красив, двамата щяха да бъдат прекрасна двойка. Но най-важното беше, че бяха от един народ. Дори той не би могъл да й избере по-достоен съпруг.

Безпокоеше го само едно. Какво щеше да стане, ако чужденецът откаже да стане циганин и да заживее с племето? Би ли могъл да понесе загубата на Алисия?

— Не! — простена задавено той. Не можеше да живее без дъщеря си. Тя беше неговото слънце и неговата луна. Но това нямаше да се случи. О Дел не бе довел чужденеца в лагера им, за да отнеме Алисия от Рудолфо. Не, в никакъв случай. Съдбата на испанеца беше да заживее като циганин. Тогава Рудолфо щеше да има дъщеря и син. Алисия бе спасила живота на Рафаел, за да заживее с него сред циганите. Предопределението и съдбата на мъжа беше да стане член на племето. Още сега трябваше да поговори с него, да го убеди, че не бива да се връща при народа си, когато го освободят. Най-доброто за него беше да живее спокойно и щастливо редом с Алисия. Така трябваше да бъде.

— Стиво, развържи горгио! Доведи го при мен. Трябва да говоря с него. — Рудолфо беше решен да уреди нещата колкото може по-бързо.

— Наистина ли искаш да го отвържа? — попита Стиво с мрачен поглед.

— Направи, каквото ти казах! — Гласът на Рудолфо отекна като гръмотевица.

Макар че, всичко в него се противеше, Стиво изпълни заповедта на мъжа, който беше водач на племето, откак се помнеше. Преряза въжетата и блъсна Рафаел към Рудолфо, като мърмореше нещо неразбрано. Когато Рудолфо кимна на Стиво да се отдалечи, Рафаел съзря отдавна чакания шанс за спасение. Алисия случайно беше наблизо и изведнъж се озова в силните ръце на чужденеца.

— Прости ми, Алисия, това беше единственият ми шанс! — Рафаел измъкна камата, скрита в гънките на полата й, и я размаха заплашително. Със съзнанието, че никога нямаше да използва оръжието срещу нея, той изрече няколко грозни заплахи и се отдалечи от огъня, като я държеше пред себе си като щит. Планът ми може и да успее, помисли си изненадано той. Циганите не подозираха, че чужденецът не би могъл да стори зло на хубавото момиче.

— Не, горгио, не! — Крясъците на мъжете и жените го убедиха, че е бил прав: те се страхуваха за съдбата на Алисия.

Младата жена беше твърде стресната, за да се брани. Рафаел се измъкна безпрепятствено от циганския лагер и тя го последва безволно. Едва когато той се метна на гърба на един кон и я сложи пред себе си, от гърлото й се изтръгна пронизителен вик.

Рафаел препускаше в див галоп, което съвсем не беше лесно с ритащото, ругаещо, бушуващо от гняв циганско момиче в прегръдката му. На няколко пъти двамата бяха заплашени от падане, но Алисия не преставаше да се съпротивлява.

— Кучи син! Копеле! Проклет да сте, Рафаел де Виласандро!

— Стига, Алисия! Нима не разбирате, че нямах друг изход? Никак не ми беше приятно да ви използвам като инструмент за бягството си, но не можех да остана при вашите хора. Никой истински мъж не би понесъл дълго това недостойно положение. Не ви моля за прошка, но за бога, проявете поне малко разбиране!

Алисия го разбираше. Дълбоко в сърцето си знаеше, че той казваше истината. Това бяха точно думите, които тя беше казала на Стиво, преди да започнат танците. Но необузданият й нрав я тласкаше да продължи.

— Вие ме измамихте, горгио! Никога няма да го забравя. Вие сте дявол в човешки образ! — Виковете й скоро утихнаха. Никога нямаше да го признае, но това отвличане беше извънредно романтично и силно възбуждащо. Коя жена не е мечтала да бъде отвлечена от мъжа, когото обичаше?

Но накъде яздеха и колко време щеше да продължи това? Тя не искаше да напусне баща си и циганите. Трябваше да продължи да живее с Рудолфо. Баща й щеше да полудее от мъка, ако я изгубеше.

— Къде отивате, горгио? Ще ми кажете ли най-после? — Любопитството й взе връх. И се изля в думи.

— В Толедо. Трябва да намеря мъжете, които ме ограбиха. По дрехите и езика им разбрах, че произхождат оттам. Ще им покажа как трябва да се отнасят с един благородник.

Рафаел се извърна, за да види дали ги преследват, и облекчено установи, че пътят беше пуст. Никой не беше тръгнал след тях, поне засега. Но циганското момиче на всяка цена щеше да остане при него.

Алисия отново започна да се бори. Трябваше да се върне. Кой щеше да се грижи за баща й, ако не беше тя? Тя беше единственото му дете, единственият член на семейството му. Той се нуждаеше от нея.

— Върнете ме у дома! Кучи сине, върнете ме у дома! Не искам да дойда с вас!

В страха си от света на чуждите тя произнасяше все по-груби ругатни. Веднъж вече беше посетила Толедо и хората там се бяха отнесли много грубо с циганите. Хвърляха по тях гнили ябълки и им викаха да се махнат от града. А няколко облечени в черни одежди мъже с каменни лица ги нарекоха дяволски изчадия и ги заплашиха с вечния огън.

— Не! Няма да отида в Толедо. Не мога!

Рафаел нямаше намерение да я отведе чак до Толедо. Трябваше само да се отдалечат от циганския лагер, колкото беше нужно за собствената му сигурност. Ала мисълта за красотата на тялото й беше огромно изкушение за него. Още от първия миг се беше почувствал привлечен от нея — сякаш го бе връхлетяла огромна вълна. Искаше да я целува, да я милва, да забрави цялата си болка и всичките си грижи в нейната сладост и огън. Желанието гореше в тялото му като огньовете на циганите. Колкото по-бързо препускаха, толкова по-силна ставаше магията на близостта й.

— Горгио… — Писъкът на Алисия се изгуби във вятъра, когато Рафаел се наведе над гривата на коня, за да го пришпори да препуска по-бързо. Изобщо не искаше да мисли какво го очаква, ако циганите го настигнат. Фактът, че беше отвлякъл дъщерята на водача, че беше взел кон и нож и бе избягал от лагера, със сигурност щеше да предизвика отмъщението им. Въпреки това беше готов да го направи отново.

Сърцето му биеше като безумно, но въпреки това на устните му играеше усмивка. Алисия беше до него. Алисия. Косата й ухаеше на летните цветя, които покриваха поляните наоколо като копринен килим. Тя бе престанала да го ругае и той въздъхна облекчено. Сега можеше изцяло да се съсредоточи в пътя.

Не знаеше колко време бяха яздили. Усещаше само, че скованият му гръб все по-настойчиво иска почивка. Конят също показваше признаци на преумора. Едва когато усети, че Алисия също е на края на силите си, той стегна юздите с намерение да спре, но упоритото животно отказа да се подчини. Изцвили гневно и продължи да препуска напред.

— Той не познава вашия език, горгио — обясни Алисия и се засмя. — Не реагира на юздите, а само на думи. Грай! Грай! — извика тя и цапна коня по хълбока. Животното се подчини моментално. — Както виждате, Рафаел, това е цигански кон и само циганин може да го управлява.

— Като вас, красива циганко! — изрече пламенно той и й помогна да слезе от гърба на жребеца. — Може ли някой да ви опитоми? — Прегърна я и завладя устните й. Дъхът им се смеси и двамата забравиха опасността, която ги заплашваше. Рафаел се потопи дълбоко очите й и попита тихо: — Ще ми простите ли, Алисия?

Младата жена прибра гъстите си тъмни коси на тила.

— Може би да, а може би и не, горгио — отвърна шеговито тя. Вече му беше простила. Ако беше на негово място, и тя щеше да постъпи по същия начин. Знаеше, че щеше да го направи. Освен това я беше взел със себе си — това беше достатъчно доказателство, че се чувстваше привлечен от нея, както тя от него. Ако беше умна и търпелива, може би щеше да успее да го накара да се върне с нея и да остане при циганите. Ако се върнеше доброволно, щеше да докаже истинските си намерения и циганите щяха да му простят. Алисия се предаде на мечтите си. Съзнаваше, че не би понесла да загуби Рафаел точно в този момент.

— Простете ми, Алисия.

Тя отново събра косата си на тила, отметна глава назад и се усмихна.

— Ще видим…

В този момент Рафаел осъзна, че искаше не само прошката й — той искаше любовта й. Алисия бе събудила в сърцето му толкова дълбоко желание, каквото никоя друга жена не беше в състояние да породи. Тя беше неговата мечта, възхитителна смес от мекота и необуздан огън. Как да отрече порива на собственото си сърце? „Ако обстоятелствата бяха други — помисли си той, — щях да я задържа завинаги при мен.“ Но не можеше да се бори с реалността, все едно колко примамлива беше мечтата му. Чувстваше се привлечен от нея, но никой, а неговия свят нямаше да я приеме. Щом тръгнеше към Толедо, трябваше да я напусне и тази мисъл беше мъчителна. Искаше я, но тя беше забранен плод. Въпреки всичко това знание не беше в състояние да прогони копнежа му.

Стана студено, бързо падна мрак. Рафаел реши да прекарат нощта на мястото, където бяха спрели. Под едно старо, разкривено дърво събра листа и клонки, за да направи постеля за себе си и Алисия, при което строго си заповяда да не докосва момичето. Ала с всеки миг, който отминаваше, решителността му се стопяваше.

Нощта беше изпълнена с крясъците на нощните птици, духаше хладен вятър. Когато изведнъж се почувстваха сами в света, Алисия и Рафаел усетиха някаква плахост и не смееха да заговорят. Атмосферата помежду им беше изпълнена с тръпнещо напрежение като пред буря. Най-сетне Алисия прекъсна мълчанието.

— Значи сега аз съм ваша пленница, горгио.

Той протегна ръка и приглади непокорните й коси, нападали по челото.

— Не, Алисия. Вие никога не можете да бъдете пленница на мъж. — Привлече я към себе си и продължи: — Господи, колко сте красива. Можете ли да си представите колко силен е копнежът ми по вас?

Тя се отдръпна, уплашена, трепереща при мисълта за неизвестното. Не беше чак толкова невинна, че да не разбере какво искаше той. Дълбоко в себе си тя също го искаше, но законите на циганското племе й забраняваха да направи тази стъпка, да се поддаде на страстта, пламнала помежду им. Един ден щеше да се омъжи и съпругът й щеше да поиска доказателство за невинността й. Ако сега се отдадеше на чужденеца, щеше да се лиши от възможността да се омъжи за свой сънародник. Затова не биваше да мисли за отдаване. Нямаше право.

— Не, Рафаел. Моля ви, не ме докосвайте!

— Няма да го направя. Не и ако вие не искате, Алисия. Никога не бих ви сторил зло. — Посочи купчината листа и помоли: — Елате. Трябва да поспим.

Тя седна до него и обърна поглед към небето.

— Виждате ли колко много звезди светят там? — пошепна замечтано тя.

Рафаел избухна в смях.

— Трябва да съм сляп, за да не ги видя. — Каква прекрасна жена беше Алисия.

— Те са хора.

— Какво?

— Не точно хора, но… ние циганите вярваме, че всеки мъж и всяка жена на земята си имат своя звезда.

Тя се усмихна и очите й засвяткаха като звезди. Забравил обещанието си, Рафаел сложи ръце на раменете й и свали ръкавите на блузата, за да докосне голата й кожа.

— Алисия! — Той вдигна ръката й към устните си и целуна меката длан в средата, където се събираха линиите на живота, за да възвестят съдбата й. — Искам те, Алисия. Моля те, моя малка циганко, не ме отблъсквай.

Наведе се и завладя устните й. В целувката му имаше нежност, която я трогна. Тя беше готова да го дари с пълното си, неограничено доверие. Той я обичаше също толкова силно, както го обичаше тя. Всичко щеше да бъде добре. Той не беше в състояние да я нарани. Никога нямаше да го направи. Може би Рудолфо щеше да им позволи да се оженят. Щеше да го направи, когато тя му кажеше какво ставаше в сърцето й.

— Моля те, Алисия, позволи ми да те любя. — Този път целувката му беше жадна, топлият му език раздели устните й, за да изследва влажната дълбина на устата й. Никога не си беше представяла, че една целувка е в състояние да запали огън в кръвта й. Не беше преживявала подобно чувство дори когато танцуваше.

Пленница на магията му, тя почувства как се изплъзна от реалността. Той свали блузата и разголи гърдите й. Тя не направи опит да скрие голотата си от него. Срамежливостта й беше изчезнала. Това беше съдбата й, тя беше предопределена да принадлежи на този мъж.

Рафаел сведе глава и бавно започна да целува гърдите й. Помилва нежно фините хълмчета и по тялото й пробягаха сладостни тръпки. Рафаел беше съвършен любовник, който й предлагаше цялата си любов.

За момент том я пусна, освободи се от дрехите си, за да свали и последните бариери, които ги разделяха. Алисия носеше общо седем поли, които той свали една след друга с нежна усмивка.

— Колко си красива. Много по-красива, отколкото си представях. — Дъхът му спря. С дълги крака, с пълна гръд, с толкова тясна талия, че мъжът можеше спокойно да я обхване с една ръка. Тази жена беше създадена за любов. Кожата й беше позлатена от слънцето, а на местата, където беше покрита от дрехи, блещукаше в бледо златно, фина като коприна.

Алисия усещаше как погледът му оставя гореща следа по тялото й. Огънят я изгаряше и тя се радваше, че тялото й му харесва. Гласът му беше дрезгав от желание и изпращаше силни тръпки по гърба й.

Тя протегна ръце, помилва твърдите, гъвкави рамене и зарови пръсти в тъмните косъмчета на гърдите му. Кожата му беше топла.

— Прекрасно е да ме докосваш! — въздъхна той и затвори очи. Искаше да останат завинаги така. Защо трябваше да я напусне? Защо не можеше да живее с нея като неин съпруг? Тя беше всичко, което един мъж можеше да си пожелае, което се надяваше да намери у жената. Всичко.

Устата му отново завладя нейната с дива жажда и когато усети треперенето й, той разбра, че тя също го желаеше, желаеше сливането на телата и душите им.

Той я привлече към себе си и горещите му устни започнаха да изследват девственото й тяло.

— Никога не съм изпитвал това, което изпитвам сега, с теб, Алисия, кълна ти се — проговори дрезгаво той. И това беше истината.

Устата му се плъзгаше по кожата й, за да проучи тайните на женствеността й, и тя стенеше от блаженство, пленница на могъщото желание, което я беше обсебило. Тялото й реагираше самостоятелно. Всички страхове и съмнения, които я мъчеха доскоро, бяха забравени и тя се наслаждаваше на пламтящата страст. Все по-смело отговаряше на милувките му и изследваше тялото му, както той правеше с нея. Рафаел стенеше задавено и тя се радваше.

Той я подготви внимателно за сливането и постепенно проникна в кадифената й утроба. Когато премина през тънката бариера на девствеността й, Алисия изплака от болка.

— Искаш ли да спра? — попита той, уплашен от реакцията й.

— Не — пошепна тя. — Искам те… — Ако точно сега я оставеше, тя щеше да умре — поне така й изглеждаше. Доверието й в него беше пълно.

Той я успокои с целувките си, погали меко закръглените й хълбоци и се задвижи в постепенно засилващ се ритъм, шепнейки задъхано името й. Тласъците му ставаха все по-мощни, болката беше забравена и на нейно място лумна огън, който бързо ги погълна. Телата им се сляха, станаха едно, сякаш всеки от двамата беше чакал цял живот точно този миг.

Понесена от вълните на екстаза, Алисия се вкопчи в него. Очите й бяха пълни с учудване. Не беше очаквала да преживее така силно първото си отдаване. Отдаде му се с тяло и душа и намери любов, която беше в състояние да взриви дори звездите.

— О, Рафаел! — извика тя и пред лицето на звездите му призна, че го обича. О Дел наистина ми се е усмихнал, повтаряше си тя. Богът на циганите й бе изпратил това чудо, този мъж, когото да обича.

Задъхани от преживяната страст, двамата дълго лежаха неподвижни, за да не нарушат магията, и накрая потънаха в освежителен сън.

Рафаел де Виласандро се взираше със смръщено чело към далечните планини, които светлината на новия ден обагряше в пурпурни багри. Алисия. Не можеше да я вземе със себе си, не и там, където отиваше. Имаше мисия, която трябваше да изпълни, и това означаваше, че трябва да отиде сам. „Алисия.“ Даже името й беше магическо и сърцето му се разкъсваше от болка. Циганското момиче, което спеше до него, беше прекрасно, нищо неподозиращо и невинно, а той знаеше, че трябва да я нарани.

„Веднъж вече те помолих да ми простиш, сладка моя Алисия“ — мислеше той, докато нежно милваше косите й. Тя се раздвижи и на устните й изгря усмивка, но не се събуди.

Защо беше разпалил страстта й? Защо постъпи като негодник и се възползва от любовта й, след като знаеше, че на разсъмване трябва да я напусне? Дано бог помогне и на двамата! Те принадлежаха към различни светове. Любовта им нямаше шанс. Той не можеше и не искаше да се присъедини към циганския керван и да обикаля страната като скитник. Тя също не можеше да бъде щастлива в неговия свят, защото беше свикнала да живее свободна като птичка.

„О, господи, Алисия, ако знаеш колко съжалявам“ — продължаваше да размишлява той. И за двамата щеше да бъде по-добре, ако тя го беше оставила да се удави. Вместо това тя спаси живота му, пожертва невинността си, а той я напускаше като негодник. За съжаление нямаше друг избор. Нищо не биваше да попречи на мисията, която си беше избрал. Дори любовта му към това циганско момиче.

Вероятно най-доброто разрешение беше тя да остане при своя народ, а той — при неговия. Първо трябваше да отмъсти на двамата крадци, които ограбиха ценностите му, а след това да се опита да помогне на хората, чиято съдба беше свързана с неговата чрез кръвта на майка му. Може би един ден щяха да се срещнат отново, може би съдбата щеше да бъде милостива към тях. Той вдигна най-широката от седемте поли и покри голото й тяло, за да я предпази от утринното слънце. Тя беше прекрасна, но не можеше да стане негова съпруга. Не биваше да я буди, защото нямаше да понесе болката и гнева в очите й, а още повече разочарованието й, че се готвеше да я напусне.

Като хвърли последен поглед към спящото момиче, с разкъсвано от болка сърце, измъчван от чувството за вина, той се изправи. Живо си представяше какво ще си помисли тя, когато се събуди и разбере, че е останала сама, но не можеше да направи нищо. Той беше горгио, както го наричаше тя, а тя беше циганка. Двамата живееха в различни светове.

Остави до нея ножа, който беше взел, и тихо й каза сбогом. Алисия със сигурност щеше да намери пътя към лагера. Щеше да й остави и коня и да продължи пеша. Това беше най-малкото, което можеше да направи.

— Довиждане, Алисия — пошепна с болка той и бързо се отдалечи, ловък и безшумен като вятъра.

Топла, блажена топлина изпълваше Алисия, когато протегна крайници и отвори очи под топлината и светлината на слънцето. Вдишвайки жадно свежите аромати на ранното утро, тя се усмихна на спомена за нощта, която беше прекарала в прегръдката на Рафаел. Никога не беше преживявала такова пълно щастие както в обятията на този горгио. С въздишка произнесе името му.

— Рафаел! — Копнееща за топлината на тялото му, тя протегна ръка към него и установи, че е сама. Разочаровано се обърна на другата страна, за да види къде е отишъл. „Може би се е отдалечил, за да се облекчи?“ — запита се тя. Или пък беше отишъл към края на гората, за да погледне дали хората от племето й не ги преследват. Видя, че конят пасеше наблизо, и се усмихна, като си припомни как беше научила Рафаел да му говори на цигански. Припомни си също, че даже Стиво се боеше да язди буйния Грай, и усмивката й стана още по-широка.

Стомахът й се обади и тя реши да изненада Рафаел със закуска от пресни горски плодове. Наоколо растяха светлочервени трънки, не особено сладки, тръпчиви и дори леко люти. Тя се изправи, почисти сламките от косата си, събра нахвърляните си дрехи и бързо облече ризата, блузата и седемте поли. Погледът й спря върху кървавите петна на фустата, върху която беше лежала, докато се любеше с Рафаел. Доказателството за девствеността й. Рафаел сигурно се радваше, че е бил първият мъж в живота й.

„Любими мой“ — помисли си тя. Ако се бяха оженили според обичая на циганите, на сутринта щяха да изнесат чаршафа навън и да го окачат нависоко, за да покажат на всички, че Рафаел де Виласандро е взел девица. Ала първата брачна нощ се беше състояла преди сватбата и вече не можеха да върнат времето назад. Всичко ще бъде добре, каза си упорито тя. Рафаел я обичаше, иначе нямаше да бъде толкова нежен и внимателен.

Алисия набра няколко шепи трънки и ги скри в диплите на полата си. Обиколи гората, за да намери Рафаел, но не го откри никъде. Къде беше той? Какво правеше? Върне се при постелята и веднага забеляза ножа си. Вдигна го и го затъкна на колана си. Значи не беше отишъл на лов. Може би беше решил да хване някоя риба. За това беше достатъчен един остър клон.

Риба и трънки — чудесна закуска. Алисия реши да запали огън, за да опекат рибата. Изсипа плодчетата в една от кърпите си и затърка две парчета дърво. Скоро успя да разпали буен огън. Времето минаваше и тя започна да се тревожи. Рафаел не се връщаше. Ами ако му се бе случило нещо? Ами ако онези крадци се бяха върнали, за да го убият?

Не. Алисия притисна ръце към слепоочията си и си забрани да мисли такива неща. Направи няколко обиколки, докато отъпка пътека в горската трева, но той не се връщаше.

— Рафаел! — извика тя. — Рафаел! — Единственият отговор беше утринната песен на птиците. Изведнъж се почувства сама и я обзе страх. Естествено не за себе си, а за него. Тя беше циганка и познаваше гората.

Повика го отново и виковете й стреснаха семейство катерички, събрали се да закусят. Животинките се изкатериха на върха на близкото дърво и нададоха остри викове.

Алисия се наведе и се опита да прочете следите по земята, както я бяха научили още като дете. Не беше трудно да намери човешката следа, защото знаеше какво да търси. Наведен клон, камъче, забито в земята, стъпкана трева — все знаци, които показваха пътя. Скоро намери следата на Рафаел и тръгна по нея от мястото, където се бяха любили, към края на гората. Къде беше отишъл? Защо не се връщаше?

Алисия отказваше да се вслушва в гласа в главата си, който й шепнеше, че любимият й я е напуснал. Не. Не. Той не би направил такова нещо. Не и след като й беше отнел невинността. Никой честен човек, никой циганин не би направил подобно нещо. „Но той е горгио“ — повтаряше настойчиво гласът.

Той я обичаше. Рафаел я обичаше. Щеше да се върне. Но колкото повече се отдалечаваше, толкова по-очевидна ставаше грозната действителност. Тя вдигна поглед към небето, където живееше О Дел, богът на циганите, и го помоли да й даде мъдър съвет.

— Моля те, О Дел, помогни ми! — изплака тя и протегна ръце към облаците. Веднага усети, че О Дел беше до нея. Той знаеше за болката й. Трябваше да се изправи лице в лице с истината. Рафаел я бе напуснал, за да се върне сам при народа, на който принадлежеше.

По бузите й потекоха сълзи и тя вдигна лице към слънцето, за да ги изсуши. Една циганка не можеше да плаче за един горгио. Тя беше смела. Тя беше от народа на рома. Въпреки това съзнанието, че той я бе изоставил, беше мъчително. Постепенно мъката се превърна в пламтящ гняв.

— Горгио! Копеле! — изкрещя тя. Той я бе използвал. Използва приятелството и любовта й, за да избяга от лагера. Другите я предупреждаваха, но тя не пожела да ги чуе. Вместо това допусна да бъде заслепена от мъжката му красота, от усмивката и ласките му. Сега разбираше омразата на Стиво. Беше изпитала на собствения си гръб колко неверен може да бъде един горгио.

— Той си мисли, че циганите са като калта под обувките му — изплака задавено тя. — Плюя на него и на целия му род! — И все пак, когато я целуваше… Не! Не! Не! Трябваше веднага да забрави целувките му. Той я бе обезчестил. Тя бе опозорила народа си.

Алисия затвори очи, падна на колене и даде воля на мъката си. Сълзите й напоиха прашната земя.

Не знаеше колко време беше плакала. Осъзна се едва когато чу конски тропот и две силни ръце я вдигнаха от земята. Загриженият глас на баща й произнесе името й.

— Алисия, Алисия, хайде не плачи. — Рудолфо изтри сълзите от лицето й. — Кажи ми какво се случи.

Продължавайки да хълца, младата жена се опита да обясни.

— Аз… аз бях глупачка, татко. Мислех си, че ме обича. Обещах ти, че няма… но го направих.

Погледът му се плъзна по лицето й и той разбра защо плачеше така отчаяно. Беше усетил страстта, пламнала между двамата млади, бе видял дъщеря си да танцува за испанеца.

— Къде е той? — попита гневно Рудолфо.

— Отиде си.

— Как така си отиде?

— Напусна ме. — Тя зарови лице на гърдите му и попита с пресекващ глас. — Ще можеш ли някога да ми простиш?

— Да ти простя? О, Алисия! Този мъж е наранил много повече теб, отколкото мен. — Помилва я по косата, както правеше в детството й, и притисна главата й към гърдите си. Постепенно тя се успокои и го погледна с блестящите си от сълзи зелени очи.

— Аз те опозорих. Другите…

— Какво ни интересуват другите? Ти си моя дъщеря. Ако се наложи, ще насоча гнева им срещу себе си. Аз ще те обичам винаги. — Отдалечи я малко от себе си и продължи: — Сега ще си отидем у дома. Един ден ще намеря този горгио, кълна ти се. Той е длъжен да поправи злото, което ти е торил. Той ще се ожени за теб, Алисия…

— Не! — Гневът отново взе връх над мъката. — Не искам да го видя повече, никога! Аз съм опозорена завинаги. Той ме предаде. Аз спасих живота му, дарих му любовта си, а той захвърли всичко, защото съм циганка и не съм достатъчно добра за него. — Гневът й отлетя също така бързо, както бе дошъл, и остана само болката. Вдигна ръка и помилва обруленото от ветровете лице на баща си. — О, само да можех да върна времето назад…

Погледите им се срещнаха и тя бе разтърсена от обичта и добротата, които прочете в очите му. Въпреки всичко, което беше сторила, той и прощаваше.

— Да се опитваш да промениш миналото е все едно да се опиташ да прескочиш сянката си, Чави. Ах, детето ми…

„Чави“. Галеното име, с което я наричаше в детските й години. Отдавна не го беше употребявал.

Скована от болката си, Алисия не беше забелязала другите мъже, които бяха придружили баща й при преследването. Те се приближиха и Алисия видя очите на Стиво, които я пронизваха, изпълнени с презрение. Бързо му обърна гръб и повтори думите на баща си. Не можеше да промени случилото си, но щеше да го запомни и да мисли за него, докато е жива. Възседна коня си, пришпори го и препусна обратно към циганския лагер.

Слънцето гореше като факла, докато Рафаел бързаше по пътеката. Небето беше яркосиньо, без нито едно облаче. Пред него се простираха поляни със златни и червени цветя, стърчаха високи дървета. Красотата на природата го замайваше. Светът на Алисия. При тази мисъл той трепна болезнено и отново си припомни колко прекрасна беше малката циганка, докато спеше под старото дърво. Сега светът й му отмъщаваше. Беше загубил ориентация и не знаеше накъде върви.

Как можа да се обърка? Отговорът беше ясен. Не познаваше гората. Докато вървеше право напред, без да се оглежда, и мислеше единствено за Алисия, беше описал пълен кръг и сега стъпваше по собствените си следи.

Седна на един прогнил пън, за да си почине малко, и опря лице върху дланите си, за да помисли. Дали някога щеше да забрави какво му бе разкрил баща му в онази съдбоносна нощ, когато се скараха жестоко? След този спор Рафаел напусна баща си, за да потърси своето място в големия свят. Беше му омръзнало да е вторият син на Педро Ортега де Виласандро.

Непрекъснатите войни срещу маврите му дадоха желания повод да стане „кабалеро“, рицар, и да постъпи във войската на крал Фердинанд и кралица Изабела.

— Моля те, татко, трябва да ме разбереш — бе казал в онази нощ той, но очите на баща му останаха студени.

— Сега и ти ще ме напуснеш, както ме напусна тя — каза баща му, толкова тихо, че Рафаел едва го разбра. — Говоря за майка ти.

Рафаел го погледна объркано. Майка му беше умряла от треска, когато той е бил съвсем малко момче — всички казваха така.

— Какво говориш?

В очите на баща му блесна гняв.

— Тя ме напусна, за да се присъедини към народа си. Напусна ме! И свърши на кладата на инквизицията, не от лошата треска! А сега ще ме напуснеш и ти!

— Не! Това не е вярно. — В сърцето на Рафаел бушуваше хаос, но той се пребори с напиращите сълзи и намери убежище в гнева. — Ти лъжеш, старче! — Вдигна ръка и замахна в опасна близост до баща си, но нещо в очите на стария човек му показа, че той бе изрекъл истината. Затова свали юмрук и изсъска: — Разказвай!

С пресекващ от сълзи глас баща му разказа историята на живота си. Той, Педро Ортега де Виласандро, на младини се влюбил до полуда в дъщерята на един лекар, млада еврейка от Навара. Отвел я в Кастилия и се оженил за нея.

— Това беше лудост. Измъчих се, но не можах да я накарам да ме обикне, както я обичах аз. — Дон Педро вдигна упорито глава и Рафаел си представи какъв е бил като буен младеж. — Все пак тя ме обичаше. Роди ми двама синове и двамата заживяхме щастливо.

Бащата на Рафаел беше могъщ господар, независим благородник, безусловно предан на новата кралица Изабела. Благодарение на неговата упоритост аристократите се усъмниха в бащинството на Хайнрих IV, „Енрике Импотентния“, и не го признаха за баща на Йоана. Така наследница на Хайнрих стана, сестра му Изабела.

— Моята Сарита и аз живеехме щастливо и спокойно — говореше Педро със затворени очи, сякаш отново преживяваше онези дни. Но когато ги отвори, в сините зеници светеше болка. — Ала се оказа, че съдбата е решила друго. Те я убиха. О, ако беше останала при мен, аз щях да намеря начин да я защитя. Но тя ме напусна, за да отиде при народа си.

— Каза, че е умряла на кладата. Защо?

Тогава бащата му разказа цялата страшна история. През 1480 година страната била управлявана от хора, според които най-голямото зло и дело от съвместния живот между евреи и християни. Народът бил недоволен, фанатиците го насъсквали към бунтове. Надигнала се буря и родителите на Рафаел били понесени от вихъра й.

Било решено отново да се въведат старите закони, според които всички евреи трябвало да носят на раменете си знак от червено платно, за да ги разпознават отдалеч. Натикали ги в гета — в собствените им квартали — и им заповядали всяка вечер да се прибират там в определено време. Около гетата били издигнати стени. Никой евреин нямал право да работи като лекар, хирург, аптекар или гостилничар.

Властниците определили кардинала на Испания Педро Гонзалес де Мендоса и брат Томас де Торкемада за инквизитори на Кастилия. Двамата незабавно се заели да изпълнят мисията си „с помощта на огъня“.

— Те не можеха да сторят нищо на евреите, които бяха преминали към християнството, които не нарушаваха повелите на вярата, не живееха като евреи и не помагаха на преследвани — обясни бащата на Рафаел. — Както в армията не търпят дезертьорите, така и двамата висши духовници наказваха жестоко новите християни, които се връщаха към предишната си религия и обичаи. Непрестанно насъскваха простолюдието срещу привържениците на еврейството и срещу отреклите се мориско…

— Какво е мориско?

— Покръстени маври. Народът намрази всички друговерци. Думата евреин означаваше Юда и хората станаха жестоки. „Не бъди евреин“ — тези думи се чуваха навсякъде.

— Майка ми… еврейка ли беше?

Тя беше кръстена, но баща й продължаваше да изповядва старата вяра. Забраниха му да упражнява професията си, Сарита обичаше родителите си и ги посещаваше често. Не правеше нищо нередно, но много скоро я обвиниха, че се е върнала към еврейската вяра, защото е била в родния си дом в дните на еврейските празници. — Педро Ортега отново затвори очи и поклати глава. — Разпространиха невероятни слухове, за да насъскат хората срещу евреите, и майка ти беше една от жертвите.

Водени от Мендоса и Торкемада, фанатични монаси обикаляли Кастилия, без да се съобразяват с папската заповед да щадят децата на Израел и да се отнасят толерантно към друговерците. Проповядвали в църквите и по площадите, че божият гняв ще се излее върху земята, която предлагала убежище на евреи и мюсюлмани. Заповядали на вярващите да се надигнат и да унищожат евреите. Последвали ужасяващи кланета. Не само в Кастилия, но и в Арагон и Навара.

— И моята майка… — Гневът буквално задушаваше Рафаел.

— Майка ти и семейството й бяха много уплашени и се скриха. Не знаех къде. Тя ми заяви, че не иска аз и синовете ни да страдат заради нея… не искаше да ни изложи на опасност и… — Мъката му беше толкова силна, че Педро Ортега де Виласандро, винаги горд и непоколебим, остави сълзите да се стичат свободно по хлътналите му бузи. — Те я изгориха. Изгориха я на кладата, макар че не бяха достойни да целуват дори крайчеца на роклята й. Изгориха прекрасното й тяло, изгориха моята Сарита. Обявиха я за еретичка и я изгориха на кладата!

— Господ да ни е на помощ! — Рафаел се прекръсти и горещо се помоли за душата на майка си.

— Но тя не беше еретичка!

— Ами баща й?

— Той и баба ти избягаха в Рим. Тогава ти беше само на дванайсет години. Не можех да ти кажа истината, защото нямаше да я разбереш. Затова те излъгах, че е умряла от треска. От тогава минаха единайсет години. Наричаха я „реверса“ и „марана“. Моята мила Сарита…

— Какво е „марана“?

— Отначало испанците наричаха „маранос“ евреите, които бяха преминали към християнската вяра. Така ги наричаха и самите евреи, които продължаваха да изповядват своята вяра. Думата е „марантха“ — бог идва, — но християните не я разбираха и смятаха, че означава „прокълнат“, затова я използваха като обидно прозвище. — Той протегна ръка към Рафаел и в очите му светна огън. — Ако си отидеш от мен, ти също се излагаш на опасност, синко. Ако узнаят, че във вените ти тече еврейска кръв, ще изгорят и теб. Затова трябва да останеш при мен или да потърсиш закрила при брат си. Не можах да спася майка ти, но те уверявам, че ако бях узнал по-рано какво се готви, щях да го направя. Но не е късно да предупредя теб. Никога не забравяй, че Торкемада е опасен!

Рафаел изслуша предупрежденията на баща си с каменно изражение. Нищо не беше в състояние да разколебае решителността му. Трябваше да напусне бащиния дом и го направи. Разказът на дон Педро не го уплаши, а го изпълни с гняв и неукротима воля да помага на хората, които подобно на майка му бяха заплашени от кладата. Така се раздели с баща си.

Рафаел вдигна глава и отново се огледа. При вида на разкошната зелена гора споменът за миналото бързо се разсея. Баща му беше посмял да обикне жена, която не принадлежеше към неговата вяра, и бе платил скъпа цена. Споменът за съдбата на майка му само засили решителността му да не се връща повече при Алисия. Любовта му излагаше живота й на опасност.

„О, Алисия, ако знаеше истината — мислеше той, ако знаеше, че не съм свободен да живея живота си, преди да съм изпълнил мисията си, сигурно щеше да ми простиш. Но ти си свободна. Свободна като вятъра. За момент и аз си позволих да бъда свободен като вятъра, но сега…“

Рафаел се изправи и се опита да намери пътеката, която излизаше от гората. Този път я откри и възприе това като знак, че Алисия му е простила. Мъчително беше да върви пеш, обувките му скоро се протриха, мускулите на краката му се схванаха, а стъпалата му се покриха с мехури.

Той вървеше упорито по каменистия път и тихо простенваше. Беше гладен, гърбът му беше скован, плачеше му се от умора. Единствено споменът за Алисия действаше като балсам, който го облекчаваше.

За първи път беше в състояние да разбере какво беше изпитвал баща му към отдавна изчезналата му майка: могъща любов, която преодоляваше всички земни закони. За съжаление любовта им беше завършила трагично.

— И нашата любов, Алисия, се роди под лоша звезда като тяхната — пошепна уморено той. Когато най-сетне каза сбогом на гората, прогони всички мисли за прекрасното циганско момиче и закрачи решително към Толедо.

Рудолфо, Алисия, Стиво и Рамон препускаха дълго, докато се върнаха в циганския лагер. Вятърът носеше към тях дима от многобройните огньове. Алисия беше потънала в мъката си и не забелязваше черните очи на Стиво, които често–често я пронизваха и я оглеждаха с ново пробудил се интерес. Изпитваше единствено болка от разрушената мечта на живота си.

Беше ранен следобед и някои от мъжете си почиваха под дърветата. Алисия беше благодарна, че поне те не бяха между зяпащата навалица, която ги посрещна при влизането в лагера. Беше й достатъчно да понася погледите на жените, които шепнешком се питаха една друга:

— Къде е онзи горгио? Дали я е прелъстил? Дали Алисия е… Дали наистина си задаваха тези въпроси или това бяха само виковете на нечистата й съвест? Алисия не знаеше, но шепотът на я изнерви до крайност. Обърна се назад, за да почерпи малко утеха от Рудолфо, но срещна само погледа на Стиво и потрепери от похотта в черните очи. Той се ухили, сякаш неловкостта й му доставяше удоволствие.

„Защо Рудолфо е взел със себе си точно Стиво?“ — запита се ядосано Алисия. Стиво знаеше за позора й и много скоро щеше да разкаже на всички в лагера. Той и майка му бяха злобни, изпълнени с омраза и суетни. Облечен в разноцветни одежди, Стиво винаги се опитваше да стои в центъра на вниманието и Алисия отдавна предполагаше, че авторитетът на Рудолфо е трън в очите му.

— Алисия! — Съчувственият женски глас принадлежеше на Зуба. Поне тя я гледаше дружелюбно, но Зуба си беше такава. Дребна и крехка, тя винаги напомняше на Алисия на врабче.

— Как си? Той… стори ли ти нещо?

— Всичко е наред — отговори беззвучно Алисия и се опита да се пребори със сълзите си.

Зуба улови ръката й и големите й кафяви очи се напълниха с тревога и обич.

— Като видях как те отвлече, помислих…

— Нищо лошо не ми е направил — пошепна Алисия, макар да знаеше, че това е лъжа. Рафаел беше разбил сърцето й и сега тя се чувстваше повече мъртва, отколкото жива.

— Горгиото беше толкова красив… — промълви Зуба със смутена усмивка, сякаш искаше да каже, че с удоволствие би се оставила да я отвлече.

Солис си проби път през навалицата, която беше наобиколила Алисия. Пълните й устни се накъдриха в усмивка.

— Да, горгиото наистина изглеждаше добре. Питаме се какво се случило под циганското небе.

Алисия, която иначе лесно се справяше с натрапниците, този път не бе в състояние да произнесе и дума. Чувстваше се разбита и нямаше сили да се бори. Беше дала обещание на Рудолфо, но го бе нарушила с непростима лекота. Макар да знаеше, че той я обичаше и щеше да я защитава, тя страдаше от своя позор. Накрая гръмкият глас на Рудолфо я спаси. Баща й си проби път през навалицата и разгони жените като досадни мухи.

— Стига сте крякали — извика той и жените моментално онемяха. Всички признаваха авторитета на Рудолфо, затова побързаха да му освободят пътя до дъщеря му. — Ела — каза той на Алисия и я дари с топла усмивка, от която й стана малко по-леко.

Алисия тръгна мълчаливо след баща си. След няколко крачки вдигна глава към красивата гора наоколо и изпита безкрайно учудване. Тишината под дърветата я изпълни с чувство на покой и най-сетне болката в гърдите й поутихна. Тя спря за миг, вдъхна дълбоко сладкия аромат на боровете и затвори очи.

„Скъпият ми татко — помисли си тя. — Намери най-доброто средство, за да ме излекува.“

— Колко е хубаво тук — проговори Рудолфо и помилва рамото й. — Както знаеш Алисия, според легендата Де Девелски е божествената майка на всичко живо. Като гледам тази красота, съм готов да повярвам в съществуването й.

Алисия си спомни, че някога Де Девелски е била върховното божество на циганите.

— И аз вярвам — прошепна тя.

— Ние живеем винаги близо до природата и не е чудно, че дърветата, реките, тревата и земята означават толкова много за нас. И свободата. — Той я погледна изпитателно под тъмните си вежди. — Никога не позволявай на друг човек, все едно циганин или горгио, да ти отнеме тази свобода. Тя е като душата, основата на живота.

— Но какво ще стане, ако ме заловят, ако ме затворят? Чувала съм какво говорят другите за Торкемада…

Рудолфо заби пръст в гърдите си.

— Сърцето. Свободата е скрита тук. Докато сме свободни в сърцата си, никой не може да ни затвори и да ни причини зло. Аз вярвам, че това е нашата връзка с О Дел. — Той улови брадичката й и я погледна право в очите. — Освен това свободата е смелостта да приемаш спокойно злобните думи и подигравките, да ходиш с високо вдигната глава. Никой човек не е съвършен. Самодел, нашият бог, е съвършен, но ние, хората, не сме. Макар да се опитваме да постъпваме правилно и да живеем честно, това невинаги ни се удава. Но бъди горда, че си самата себе си, Алисия. — За момент очите й се напълниха със сълзи. — Сигурно никога няма да разбереш колко радост донесе в живота ми, мила моя. Единствената ми болка, когато умирам, е, че ще те загубя.

Алисия преглътна мъчително.

— Не говори за смъртта, татко. Не бих понесла да те загубя.

— Смъртта е част от живота, момичето ми. Един ден ще трябва да те напусна, но сега няма да говорим за тези неща. Искам само добре да запомниш какво ти казах днес.

— И аз вярвам, че свободата е в сърцето и в главата. — Алисия се усмихна и облаците изведнъж се разпръснаха, за да пропуснат слънцето. Старият й темперамент се върна. — Няма да обръщам внимание на злобните им одумвания. Аз съм циганска. Аз съм свободна. Солис няма да ме нарани!

Рудолфо се засмя зарадвано. Дъщеря му беше невероятна.

— Хайде, малката ми, да се върнем при другите. Един от конете куца и имам нужда от помощта ти.

— Да, татко.

Двамата се запътиха с бързи крачки към циганския лагер, уверени, че никой не знаеше скривалището им. Не видяха двата чифта очи, които ги следяха. Очи на горгио, изпълнени с омраза.

— Цигани, Мануел.

— Има хора, които ще ни възнаградят богато, ако им кажем къде са устроили лагера си тези еретически копелета. Да ги проследим ли?

— Ти четеш мислите ми, Хосе. Не намерихме трупа на Виласандро, но ще намерим нещо по-добро. Освен това се опасявам, че ако намерят Виласандро, ще се озовем в опасно положение, затова е най-добре да обвиним за смъртта му тези чернооки кучета. — Смехът им отекна грозно в тишината на гората.

Както беше предвидила Алисия, Стиво моментално беше разказал на целия лагер за случилото се и загубената й девственост беше главната тема за разговор около лагерните огньове. Думите на Рудолфо обаче й дадоха сила да се движи с гордо вдигната глава и много скоро циганите я оставиха на мира. От време на време й хвърляха подозрителни погледи и пак се захващаха със своите си работи. Освен Стиво.

Младият мъж беше истински дявол. Грубите му шеги бяха горчиви като жлъчка, всеки път, когато оставаха насаме, протягаше ръце да я опипа. Алисия кипеше от гняв и с мъка потискаше отвращението си. Опитваше се да го избягва, но той винаги намираше случай да я постави натясно.

— Курва на горгио! — съскаше той, когато се разминаваха. В погледа му светеше похот и тя с усилия се въздържаше да не му издере очите.

— Остави ме на мира, Стиво! — отговаряше предупредително тя и отговаряше на безсрамния му поглед с ледено презрение. Но той не се отказваше. Не обръщаше внимание на думите й и продължаваше да я зяпа все по-жадно.

В един късен следобед, докато Алисия миеше котлето, в което трябваше да сготви вечерята, Стиво отново отиде при нея.

— Добър ден, равни — поздрави той, употребявайки циганската дума за дама по начин, който звучеше безкрайно обидно.

— Добър ден, Стиво — отговори ледено тя и продължи да търка съда с пясък, надявайки се, че като не му обръща внимание, той ще си отиде. Вместо това поведението й го разгневи. Стиво не понасяше, когато го пренебрегваха.

— Очевидно бързо си забравила малкото си приключение — изфуча той и се приближи още.

— Чувствам се много добре, Стиво. Благодаря ти за съчувствието.

— Съчувствие ли? Не ме карай да се смея. Загрижен съм не за теб, а за онова, което си направила. Може би скоро ще имаш сериозни основания да съжаляваш, че си отдала девственото си тяло на онзи горгио. Той ще донесе зло на всички ни. Ще видиш. Горгио ни мразят!

Съскащото му дишане издаде, че беше бесен от гняв, и Алисия се стегна вътрешно, за да се подготви за караницата, която ей сега щеше да избухне. Защо Стиво продължаваше да я тормози? Станалото — станало. Не можеше да го поправи. Откъде идваше тази омраза?

— Моя работа си е дали съжалявам или не, Стиво. Това не те засяга. Ще правя, каквото си искам. Нашият водач е Рудолфо, не ти.

Мъжът се изсмя презрително.

— Рудолфо! Ха! Някога беше силен, но вече остаря и оглупя.

Този път Алисия не можа да обуздае гнева си. Стиво можеше да говори за нея, каквото си искаше, но нямаше да търпи да обижда баща й. Хвърли в лицето му шепа пясък, направи крачка назад и опря ръце на хълбоците си.

— Стар или млад, той винаги ще бъде два пъти повече мъж от теб! Няма да го достигнеш, колкото и да се опитваш!

Обърна му гръб и посегна към стомната с вода, за да изплакне котлето, но той я сграбчи изотзад и тя простена от болка.

— Вещица! Ще ти покажа кой е истински мъж! — изрева той и изви ръката й така силно, че очите й се напълниха със сълзи.

— Проклет да си! — изфуча тя и затвори очи, за да се пребори с болката. Все едно какво й причиняваше, тя нямаше да го помоли да я пусне. Той искаше да я унижи, но тя нямаше да плаче и да се моли. Макар че цялата трепереше, Алисия вирна упорито дръзкото си носле.

Също така бързо, както я беше сграбчил, Стиво я пусна и се отдалечи с ядни крачки. Когато отвори очи, Алисия видя Зуба и Тодеро да вървят ръка за ръка по пътеката към изворчето. Нищо чудно, че Стиво беше избягал. Не искаше да го видят, че я тормози. Но това със сигурност не беше последният му опит да я мъчи. Алисия беше сигурна, че двамата ще останат непримирими врагове до края на живота си.

— Имаш ли нужда от помощ? — попита весело Зуба, която не знаеше причината за вълнението й. Погледна смутено Тодеро и издърпа ръката си.

— Щом искаш, подръж котлето, докато излея водата. — Алисия вдигна стомната, опитвайки се да успокои треперенето на ръцете си.

— Дай да ти помогна, Зуба — включи се с готовност Тодеро. — Котлето е много тежко.

Когато свършиха и оставиха котлето да се суши на слънце, младият мъж хвърли влюбен поглед към девойката.

Любовта може да бъде толкова красива, каза си меланхолично Алисия. Може би скоро щеше да има сватба. Зуба и Тодеро бяха съвършена двойка — сърцата им бяха големи като небесата над тях. Винаги се бяха отнасяли добре с нея и тя от сърце им желаеше щастие.

Тодеро усети погледа й и изведнъж се притесни.

— Аз… по-добре да си вървя и да ви оставя да си вършите… женската работа — заекна той.

— Не си отивай, Тодеро — помоли Алисия, която съжали, че втренченият й поглед го бе смутил.

— Имам работа — отговори тихо той, макар че очите му, устремени към Зуба, издаваха колко иска да остане. — Утре сутринта ще напуснем това място и ще си потърсим друго. Чака ме много работа. — Кимна им и бързо се запъти обратно към лагера.

— Радвам се за теб, Зуба — пошепна Алисия. — Тодеро е чудесен момък, истински циганин. Ще ти бъде добър съпруг.

Зуба се изчерви.

— Съдбата ми се усмихна. Обичам го с цялото си сърце. Желая и с теб да стане същото, Алисия. Моля се един ден да заживееш щастливо с онзи горгио.

Алисия поклати глава.

— Не ни е било писано. Той не ме обича. — Външното спокойствие скриваше хаоса в душата й. След всичко, което беше преживяла, изпитваше силно желание да тръгне да го търси, при нужда да го последва до края на света, да стъпва в стъпките му, да споделя мечтите му или дори да бъде само негова сянка. Но това беше невъзможно и тя се бореше упорито с изгарящото я желание. Наричаше се глупачка и луда.

— Аз се влюбих в него и повярвах, че той също ме обича. Но той си отиде. Никога няма да го видя отново.

— О, Алисия! — Зуба се втурна към приятелката си и я прегърна съчувствено. — Ако наистина не те обича, той е глупак! Ти си толкова красива и силна. Как можа да те предаде? Що за мъж е той, да ти причини такава болка?

— Той беше видение. Сън. Но открадна сърцето ми и продължава да го държи в ръцете си. — Алисия не успя да се пребори със сълзите си и по бледите й бузи потекоха бистри поточета. Изчезването на Рафаел остави у нея болезнена празнота. Нищо не я беше подготвило за това ужасно страдание, за страшната рана, която не зарастваше.

Зуба се опита да я утеши и изтри сълзите й, като шепнеше:

— Всичко ще бъде добре. Ще го забравиш.

Ала сълзите на Алисия не секваха. Когато се наплака, тя изтри решително очите си, прогони надалече мъчителните чувства й отново стана гордата Алисия. Изтръгна се от утешителната прегръдка на приятелката си и изрече хладно:

— Ела, трябва да помогнем на другите. — Двете събраха клонки и шишарки, разпалиха буен огън и сложиха котлето над весело съскащите пламъци. Вече не споменаха името на чужденеца и Алисия се закле, че никога повече няма да го спомене.

По-късно, докато седяха около огъня и дояждаха остатъците от вечерята, тя безмълвно се сбогува с това място на радост и тъга. Мъжете седяха или лежаха наоколо, подпрени на лакти, и тя чуваше откъслеци от разговора им и буйни смехове. Очевидно се радваха, че утре отново ще тръгнат на път. Смятаха да потеглят на юг — Алисия все още не беше ходила в тази част на страната. Веднъж или два пъти беше чувала думата Гранада и си спомняше, че градът е под властта на маврите, някакви тъмнокожи чужденци.

Досега Алисия беше споделяла въодушевлението на сънародниците си от пътуването, но тази вечер не беше в състояние да се зарадва на утрешния ден. Групата на циганите беше много голяма — коли и коне, многолюдни семейства с малки деца. Пътуването щеше да бъде дълго и трудно, защото трябваше да се крият от враждебно настроените местни жители. Защо да не останат в тази прекрасна гора? Тук бяха на сигурно място. Ами ако маврите не бяха приятелски настроени към циганите? Ами ако смятаха да ги продадат като роби?

Престани, укори се гневно тя. Нали беше циганка. Скитането беше част от начина й на живот. Стана от мястото си до огъня, изведнъж изпитала потребност да остане сама, и се скри в малката си кола. Свали дрехите си и се мушна в тясното легло, но сънят не искаше да я посети.

Нощта отдавна беше настъпила, но тя продължаваше да се мята неспокойно, измъчвана от чувство на страх. Не се успокои дори от нежните любовни напеви на Тодеро.

„Какво ми става?“ — питаше се уплашено тя. Защо имаше чувството, че ще се случи нещо ужасно? Часове след като всички си легнаха и в лагера се възцари тишина, тя получи от говора. Нещо ставаше! Отнякъде долиташе шум.

Изведнъж проехтя гневен мъжки вик и Алисия скочи. Сърцето й заби като безумно. Вслуша се напрегнато. Викът се повтори.

Тя се промъкна безшумно към платнището на колата, за да разбере кой беше извикал. Внимателно вдигна платното, погледна навън и нададе изненадан вик. Облени от лунната светлина, в лагера влизаха фигури на коне. Чуваха се тропот на копита и сърдити викове. В главата й светна предупредителна мисъл: опасност! Среднощните ездачи със сигурност не бяха влезли в лагера им с мирни намерения.

Облече се колкото можеше по-бързо и изскочи навън. В лагера цареше паника! Пищяха деца, викаха жени, гневни мъжки гласове отекваха в нощта.

— Татко! Татко! — извика Алисия и се опита да открие Рудолфо в бъркотията. — Татко! — Най-сетне го видя: едрата му фигура стърчеше в далечината. Очевидно се опитваше да предпази хората си от насилието, което се очакваше. Наближаващият конски тропот отекваше като гръм. Алисия осъзна, че много от близките й щяха да загубят живота си, и си припомни предупреждението на Стиво, че горгиото ще издаде мястото на лагера им и ще им донесе смърт.

— Проклинам те, Рафаел де Виласандро! — изкрещя тя и в безсилен гняв вдигна юмрук към небето. Как бе могъл да им причини това? Въпросите гризяха сърцето й и — макар че й се искаше да го смята за невинен, — тя възприе приближаващите ездачи като доказателство за предателството му. Но сега не беше време да хленчи. Грабна острата си кама и се нареди между мъжете и жените, готова за бой.

Крясъците на подплашените нощни птици се смесиха с писъците на жените и децата, които търсеха къде да се скрият.

„Каква беда!“ — повтаряше си Алисия, докато следеше как малка група цигани бягаха към храстите. Иззад клоните надничаха плачещи лица. Други се приготвяха за битка като Алисия и Рудолфо, решени да издържат.

— Горгио! — Алисия буквално изплю думата. Какви бяха тези хора, които нападаха беззащитни жени и деца под прикритието на нощта? — Страхливци! Кучета! — Тя прокле деня, когато бе извадила Рафаел от реката. Стиво беше прав. Рафаел беше донесъл на народа й огромно нещастие. Дали го бяха възнаградили за предателството? При тази мисъл отново го прокле.

Конниците връхлетяха върху циганския лагер, размахвайки мечовете си. Зад тях вървяха селяни, също въоръжени. Алисия чу как циганските жени молеха за пощада и разбра, че тази нощ не можеха да очакват милост.

Свиете нето на оръжията, ръмженето на малкото готови за бой и охканията на ранените гърмяха в ушите й. Стиснала здраво вярната си кама, тя чакаше дяволите в човешки образ да се приближат.

Боже, какъв сърцераздирателен вик. Ващи бе нападната и убита пред очите на Алисия, тя не можа да стори нищо, за да я предпази.

— Бедничката Ващи! — Нямаше да остане единствената жертва.

По лицата на селяните беше изписана дива омраза. Те късаха платнищата на колите и крещяха:

— Убивайте децата! Смърт на Каиновото семе!

Сепната от виковете им, Алисия разбра: те обвиняваха циганите, че не са помогнали на Дева Мария при бягството й в Египет. И преди беше чувала подобни безумни обвинения. Испанците бяха колкото жестоки, толкова и глупави. Струваше й се невероятно привържениците на добрия Христос да прибягват до жестокости и насилие, дори да вярваха в такива безумни обвинения.

Проливаше се кръв, селяните разграбваха колите и палатките и ги подпалваха. Алисия не издържа. Нямаше да чака, докато нападателите стигнат до нея. Нямаше да стои и да гледа как избиват народа й. По-добре да умре с тях! Нададе гневен вик и се втурна към центъра на лагера.

— Я вижте! — изкрещя нисък, набит селянин и посегна да я хване. — Вижте циганската курва! Да я убия ли като другата?

— Не! Ще я вземем с нас и ще я направим робиня. Твърде е хубава, за да умре. — Няколко души заобиколиха Алисия, но тя не се уплаши. Размаха камата си и няколко пъти улучи целта. Одраска повечето от нападателите си и те се отдръпнаха.

— Исусе! Проклетата вещица! — изрева най-тежко засегнатият, затискайки раната си. Изрита я право в ръката, ножът изхвръкна от пръстите й и тя изпищя, притиснала ударената си китка.

— Я да видим може ли да се бие без кама! — изсмя се подигравателно един от мъжете, сграбчи я за косите и я свали на земята. Побесняла от гняв, Алисия се отбраняваше отчаяно, хапеше и дращеше като котка. Със сила, родена от страха и отчаянието, тя успя да се изтръгне от яката мъжка хватка и избяга.

Различи едрата фигура на Рудолфо, който методично отблъскваше нападащите го, и се втурна към него. Баща й знаеше какво трябва да се направи.

— Татко! Татко!

— Веднага се махни оттук, Алисия! — изкрещя Рудолфо. — Бягай, докато още е възможно, аз ще те намеря!

— Не! Как бих могла да избягам и да те оставя тук сам?

— Така трябва! Това е заповед!

Алисия се скри зад едно дебело дърво и проследи с разширени от ужас очи унищожаването на циганския лагер. Клане. Смърт. Поляната бе осеяна с трупове и счупени оръжия — и цигански, и испански. Циганите бяха много по-малко от нападателите. Отбраняваха се отчаяно, събрали цялата гордост и сила на народа си, и проляха кръвта си, за да защитят жените и децата си.

Алисия чу отчаян вик, един от многото, но този идваше от Зуба. Трима мъже я измъкнаха изпод колата, където се беше скрила. Свалиха я на земята — милата, нежна Зуба, която никому не беше сторила зло. Алисия чу сърцераздирателния й вик и видя, че един едър селянин бъркаше под полите й. В този миг младата жена забрави всяка мисъл за собственото си спасение. Трябваше да помогне на Зуба!

— Веднага я пусни, проклетнико! — изкрещя тя и се втурна към насилника. Но не беше единствената, която се притече на помощ на Зуба в този решителен миг. Тодеро също бе чул писъка на любимата девойка и хукна като луд от другата страна на лагера.

— Зуба! — Докато Алисия едновременно го следеше с поглед и се отбраняваше от един селянин, Тодеро заби ножа си в гърдите на един от мъжете, хванали Зуба, но когато се обърна да нападне другия, бе обкръжен от мъже на коне, които насочиха срещу него дългите си копия.

— Тодеро! — Предупреждението на Алисия дойде твърде късно. Любимият на Зуба бе улучен от остър меч. — Не! — Алисия се хвърли с отчаяна решителност в бъркотията от мъже и коне, грабна камата на Тодеро и продължи битката със смелостта на отчаянието.

— Алисия, върни се! — Викът на Рудолфо беше последното, което чу. Пареща болка прониза главата й и тя напразно се опита да пробие черната мъгла, която се разпростря върху нея.

— Дано да идеш в ада, Рафаел! Проклет горгио — изплака тя и падна тежко на коравата земя.

— Алисия! Чави, отвори очи, моля те! Алисия чу далечния глас и протегна ръка.

— Татко… — Усети как той хвана ръката й и нежно плъзна пръсти по меката кожа. Когато понечи да се изправи, той внимателно я натисна да остане легнала.

— Получи удар по главата, Чави. Един горгио те удари с дебела тояга. Уверявам те, че вече не е между живите.

Алисия отвори широко очи и се опита да си спомни. Къде беше? В колата си. Но как беше възможно? Нали бе видяла как нападателите подпалиха колите им?

— Как…? — Гласът й беше дрезгав, изпълнен с болка. Спомни си Тодеро и тихо изплака. Бедната Зуба сигурно беше неутешима.

— Те бяха по-многобройни от нас, Алисия, но ние се бихме смело. Проклети да са! И ние, циганите, имаме право да живеем. Не е правилно да ни убиват в леглата ни. Те бяха изпълнени с омраза, заблудени от проповедите на свещениците им. Затова донесоха смърт на народа ни.

— А какво се случи, след като… след като са ме ударили?

— Убиха много от нашите, Алисия. Жертви на безумието. Селяните бяха жадни за кръв. — Гласът му пресекваше от гняв.

— Ами колите? — Алисия вдигна очи към платнището. — Нали ги подпалиха?

Рудолфо се усмихна и вдигна глава.

— О Дел ни изпрати дъжд. Той спаси и нас, и колите ни и угаси омразата на испанците. Избягаха толкова бързо, колкото бяха дошли.

— Дъжд! — Това беше истинско чудо. По това време на годината почти никога не падаше дъжд. Рядко се виждаха дори облаци. — О, татко! — Този път той не й попречи да седне. Зави й се свят, но тя се хвана здраво за раменете му. — Какво стана с Тодеро? Видях го да пада. Мъртъв ли е?

— Не. Поне още не. Ако оцелее, това ще бъде второ чудо. Зуба е постоянно до постелята му и се грижи всеотдайно за него.

Алисия, която беше спряла да диша, въздъхна облекчено.

— Тодеро няма да умре. Знам го, чувствам го. Ще живее, за да се ожени за Зуба. — Тя помълча малко и попита: — А другите? Кои загинаха?

Лицето на Рудолфо помрачня.

— Твърде много! Дионисио, Рамон, Бащи, Труфени, Бацена, Кейе… Имаме и много ранени.

Забравила болката в слепоочието, Алисия гневно отметна глава.

— Проклети да са всички горгио! Проклет да е Рафаел де Виласандро! Той донесе това зло на народа ни! Ще го мразя до деня на смъртта си.

— Не, Алисия. Омразата е разрушителна. — Рудолфо я хвана за раменете и с очи й заповяда да го изслуша. — Ти не знаеш дали е бил твоят горгио. Нещата не са винаги такива, каквито изглеждат, Чави.

— Но кой друг знаеше за нашия лагер в горите, татко? Кой друг, освен онзи горгио?

Рудолфо поклати глава.

— Не знам, малката ми. — Въпреки това той се доверяваше на инстинкта си, който му говореше, че Рафаел не е от хората, които причиняват зло на ближния си. Макар да бе отнел невинността на Алисия и я бе напуснал, той продължаваше да го смята за честен човек. Но кой можеше да ги е предал, освен него? — Сигурно никога няма да узнаем.

— Той е бил. Стиво беше прав. Проклетите горгио! Мразя ги всичките! — Алисия забеляза погледа на баща си и замлъкна. Защо отново я гледаше така, сякаш искаше да й каже нещо важно? — Какво има, татко?

Може би щеше да й каже истината сега, ако тя не го беше погледнала така невинно и доверчиво. Не беше правилно да мрази народа си. Беше длъжен най-сетне да й разкрие коя е. Не, моментът още не бе настъпил. Тя се би редом с циганите, може би дори по-смело от повечето мъже. Не можеше точно сега да й разкрие, че принадлежеше към хората, които бяха разрушили живота им.

— Какво има, татко?

Рудолфо стана от леглото й и се обърна с гръб към нея, защото се боеше, че тя ще прочете истината в очите му.

— Нищо, нищо… — Отиде до края на колата и вдигна платнището.

— Моля те, татко, не си отивай. Остани още малко. Искам да ми разкажеш…

— Трябва да видя какво правят другите. Не можем да останем тук.

— Ами дъждът… Пътят сигурно е кален. Колите ще се придвижват трудно.

— Въпреки това трябва да потеглим веднага. Ще разделим кервана на три части, за да затрудним евентуалните преследвачи. — Алисия знаеше, че един ден трите групи щяха отново да се съберат. Освен това през цялото време щяха да поддържат връзка чрез тайни знаци.

— Да, татко, трябва да продължим. Ние сме като вятъра, който духа в клоните, или като река, която ще тече до края на света. — Тя стана, олюля се, но успя да се задържи на краката си. — И аз ще дойда с теб. Трябва да помагам на другите. — Той кимна и я огледа изпитателно. Очевидно сметна, че може да ходи, защото я остави да се оправя сама.

Алисия помогна на Солис и другите жени да съберат постелите на онези, които бяха спали под колите. Натовариха ги в колите заедно със съдовете и храната. Напълниха тежките котли със запаси и ги окачиха на дебелите дъски.

Мъртвите трябваше да бъдат погребани по закона на циганите с цялото си имущество. То щеше да им осигури добро съществуване в отвъдното. Алисия проследи тъжно как телата на хората, които беше познавала и обичала, бяха положени в колите им и вещите им бяха подредени около тях. Не беше лесно да запалят огън, защото дъждът беше намокрил дървата, но все пак успяха и към небето се издигнаха жълти пламъци. Докато колите горяха, циганите шепнеха молитви:

— Сега те оставям на О Дел, нашия господ. Разплакана, Алисия си взе сбогом с Ващи и си припомни широката усмивка и смелите черни очи на приятелката си.

— Прости ми, Ващи — помоли пламенно тя, — прости ми! — Нима можеше да забрави възхитения поглед на Ващи, докато седяха около огъня. „Ти си спасила един горгио?“ — бе попитало момичето. Ако тогава Алисия знаеше какво й беше подготвило бъдещето! Но Рудолфо я бе посъветвал да не гледа назад към миналото. Живей за днешния ден, това беше девизът на циганите. Алисия хвърли последен поглед към горящата кола и тихо се отдалечи.

Положиха ранените в колите и се постараха да ги настанят колкото може по-удобно. Във всяка група имаше поне по една жена, която умееше да лекува рани. Алисия сподели колата си с две малки деца, които бяха загубили родителите си при нападението: момчето Пало и момичето Мала. Те донесоха и малкото си черно кученце, което непрекъснато скимтеше, сякаш усещаше, че се е случило нещо ужасно. Алисия успя да го успокои и сложи децата да спят, като им говореше окуражително. Мала очевидно не бе разбрала какво е станало и продължаваше да пита за майка си. Престана да плаче едва когато Алисия я взе на ръце и я залюля като бебе.

Младата жена видя как мъжете доведоха конете, впрегнаха ги пред колите и възседнаха най-добрите жребци, за да застанат начело на кервана. Рудолфо щеше да води първата група, Бало втората и Нано — третата. Гръмкият глас на Рудолфо заглуши шума:

— Планина с планина не се среща, но човек с човек… Сигурен съм, че един ден родът ни отново ще се събере. Пожелавам на всички сигурно пътуване. — Трите групи потеглиха в три посоки.

Дъждът бе престанал, но някоя кола често затъваше в калта и всички мъже се втурваха да я извадят.

Алисия лежеше в леглото си, прегърната спящите деца. Накрая равномерното люлеене я приспа. Знаеше, че един от мъжете държеше юздите в здравите си ръце, и се отпусна в обятията на съня. Керванът напредваше бавно, но сигурно към постоянно менящия се хоризонт.

В спалнята на Рафаел де Виласандро беше горещо като в ада. Пламтящото кълбо на слънцето изгаряше очите му и той вдигна ръка пред лицето си.

— Трябва да стана! — извика той, но тялото му не реагира. Още дълго лежа, заслушан във веселите утринни песни на птиците, които огласяха градината.

Беше прекарал неспокойна нощ. Отново бе сънувал Алисия. А се надяваше, че щом стигне в Толедо, далече от зелените гори, ще я забрави завинаги!

„Междувременно тя е напуснала зелените гори, глупако. Циганският керван е продължил пътя си — само бог знае в каква посока. Алисия е на сигурно място при народа си и живее щастливо. Забрави я! Даже да искаш да я намериш, няма да успееш!“

Най-сетне стана от леглото, излезе на терасата и се загледа към хоризонта. Толедо се издигаше дръзко върху скалите над реката, каменни, дървени и глинени къщи бяха подредени на тераси, но над всички беше готическата катедрала, устремила кулите си към небето.

Рафаел беше отседнал при брат си Карлос, който живееше със семейството си в голяма къща извън Толедо. Двуетажната сграда се отличаваше с елегантна простота. Имаше намерение да продължи към Леон, но първо трябваше да намери двамата негодници Хосе и Мануел. Засега обаче търсенията му не се увенчаваха с успех.

— Ще ги намеря и ще си поискам парите обратно — изрече той с мрачна решителност. Толкова беше потънал в мислите си, че не чу чукането по вратата на спалнята си.

— Рафаел! Стана ли вече, братко? — прозвуча отвън тих глас. Мария, жената на брат му.

— Почакай малко, Мария! — извика той, облече се бързо и отвори. Снаха му чакаше търпеливо. Тази жена беше истински бисер. Със закръглената си фигура и червените си бузки приличаше на невинно ангелче. Беше дарила брат му с трима сина, беше вярна и предана съпруга и Рафаел веднага я обикна.

— Реших, че си гладен, Рафаел, и побързах да ти направя закуска.

— Много ти благодаря, Мария. Наистина съм гладен като вълк. — Той слезе след нея в трапезарията, където масата беше отрупана с всевъзможни вкуснотии. Вече знаеше защо брат му и снаха му са така закръглени. Всичко, което правеха, беше да ядат, да ядат и пак да ядат. Но бяха щастливи. „Ако остана по-дълго тук, и аз ще се закръгля като Карлос“ — помисли си той и се засмя.

— О, братко, седни при мен да закусим заедно — посрещна го Карлос. Имаше същата тъмна коса като Рафаел, но кожата му беше по-тъмна, очите бяха с лешников цвят, а чертите на лицето не бяха толкова характерно очертани. — Днес Мария е надминала себе си. Яйца с пипер, лук и домати, пресни плодове със сметана, студено говеждо на тънки филийки, подправено с чесън… — За да покаже на брат си колко вкусно беше всичко, той натъпка в устата си голяма порция и измляска доволно.

Рафаел седна на масата и си взе по малко от всичко. Брат му беше прав — Мария беше превъзходна готвачка.

— Отлично. Твоята Мария е не само красива, но и сръчна. Ти си щастливец — засмя се Рафаел и се зарадва, когато Мария се изчерви.

— Ако искаше, щях да й наема десет готвачи — обясни с гордост Карлос, — но тя настоява да готви сама. Мога да кажа, че имам забележителен късмет. — Освен земите в Югозападна Кастилия, които беше наследил от баща им, Карлос притежаваше няколко възвишения, насадени с овощни дървета.

Рафаел се нахрани бързо. Искаше веднага да отиде в Толедо. Имаше уговорка с един мъж, благородник като него, който се занимаваше с уреждането на бягството на „покръстените“ от Испания. От доста време криеше в къщите си бегълци, макар да се излагаше на голяма опасност. Ако го хванеха, щяха не само да го затворят, но и да го отлъчат от църквата. „Всъщност това се отнася и за мен“ — помисли си Рафаел. Лицата, които църквата беше отлъчила, нямаха право да заемат държавни служби и бяха лишени от гражданство. Отлъчването от църквата означаваше край на нормалния живот. Даже когато отлъченият беше болен или бе изпаднал в затруднено положение, никой нямаше право да му помага, защото рискуваше да си навлече същата участ. След смъртта му не го погребваха по християнски, а извън осветената земя. Образованите хора, особено благородниците, мразеха инквизицията, която ги облагаше с двойни данъци, за да финансира процесите на Торкемада. Като че ли войната в Гранада не беше достатъчно скъпа. Даже ако не беше разбрал от баща си, че в жилите му тече еврейска кръв и че майка му е загинала на кладата, Рафаел щеше да направи всичко, за да помогне на бедните, злочести християни от еврейски произход, преследвани безмилостно от инквизицията.

— Как се чувстваше татко, когато го остави? — попита с пълна уста Карлос и устреми изпитателен поглед към лицето на брат си. Очевидно се питаше защо Рафаел изобщо е дошъл в Толедо.

— Беше много развълнуван. Разказа ми за майка ни.

Карлос едва не се задави. Очевидно не искаше Мария да узнае, защото рязко й нареди да излезе от трапезарията, и послушната му съпруга веднага се прибра в стаята си на горния етаж.

— Луд ли си! Защо говориш така открито? И ти ли искаш да свършиш на кладата? — изсъска Карлос, когато останаха сами.

— Аз съм такъв, какъвто съм, Карлос. Не се срамувам от кръвта си и от майка си. Тя е имала достатъчно смелост, за да отиде на смърт. Моля се на бога и аз да имам тази смелост!

— Предполагам, сега ще ми съобщиш, че си се върнал към еврейската вяра. Това ли дойде да ми кажеш?

Рафаел поклати глава.

— Не, братко. Аз не знам почти нищо за еврейската вяра. Искам само да им помогна, но няма да се присъединя към тях.

— Наистина ли все още си добър католик? — Карлос го погледна изпитателно.

— Не се бой, Карлос, не съм покръстен. Аз съм християнин, но в същото време съм реалист, който не си позволява сантименталности. Питам се как богът на християните или на евреите допуска хората да бъдат толкова жестоки едни към други. Защо не чува писъците на онези, които горят на кладите? Защо справедливият бог допуска човек като Торкемада да върши този произвол?

— Не бива да задаваш подобни въпроси. Торкемада каза…

— Торкемада е безумец с мания за власт. Използва евреите, за да прави кариера и да пълни съкровищницата на кралицата. Затова съм решил да спася колкото може повече евреи и ще го направя, повярвай! — В гнева си Рафаел беше повишил тон, но като видя предупреждението в очите на брат си, се наведе към него и бързо понижи глас. Не беше нужно да проявява дързост. Навсякъде имаше бдителни очи и уши, които можеха да го отведат на кладата. Макар че имаше доверие в брат си и в Мария, не можеше да вярва на прислугата. Всеки, който предадеше на чиновниците на инквизицията заподозрян в ерес, получаваше парична награда.

— Някак си усещам, че съм определен да спасявам невинни — заключи той с примирителен тон.

Карлос също понижи глас, но това не намали гнева му.

— Може би следващото, което ще ми кажеш, е, че възнамеряваш да спасиш от Торкемада и онези дрипави цигани, които са те държали в плен.

— Те изобщо не бяха дрипави. — Рафаел си представи Алисия и баща й Рудолфо и обясни: — Те просто са различни от нас, но ние не искаме да го разберем.

— Циганите са крадци! Еретици! Помни какво ти казвам: Изабела много скоро ще изгони от Испания всички цигански банди!

— Циганите са като мирни овчици в сравнение с двамата испанци, които откраднаха парите ми и се опитаха да ме убият. А що се отнася до еретичеството, нямаме право да ги наричаме така, защото никой не се е опитал да ги приобщи към християнската вяра.

— Тогава са езичници. — Карлос вдигна рамене, изтри устата си със салфетката и стана. — Хайде да не се караме. Циганите вече няма да ни притесняват. Отървахме се от тях.

Рафаел никак не хареса тона на брат си.

— Какво искаш да кажеш, Карлос?

— Циганите от онази гора са заминали. Група селяни ги нападнали и ги прогонили. За съжаление убили само десетина. Изгорили колите им и…

Лицето на Рафаел побеля като тебешир. Сграбчи брат си за раменете и изръмжа:

— Какво каза?

Карлос се стресна до смърт. Никога не беше виждал Рафаел толкова възбуден.

— Казах, че циганите са били прогонени от група селяни.

— Каза също, че са подпалили колите им и са убивали! — Рафаел раздруса брат си и очите му запламтяха. — Ти имаш ли нещо общо с нападението, Карлос? Имаш ли? Ако си замесен, вече не нося отговорност за действията си, кълна ти се! Не биваше да ти разказвам какво съм преживял. Дадох им думата си, че няма да ги издам, а ти се доверих. Нали сме братя!

Карлос се задави от страх.

— Не, Рафаел, не! Кълна се в Светата дева! Виновни са двама мъже от селото, които видели циганския лагер в гората.

— Как се казват?

— Вече не помня. — Карлос целият трепереше. Открай време мразеше насилието. Като забеляза посивялото лице на брат си, Рафаел разхлаби хватката си.

— Много съжалявам, че избухнах така, Карлос. Но знаеш ли… там имаше една жена… не всички цигани са такива, за каквито ги мислиш. Трябва да я намеря. Трябва да разбера дали е оцеляла. Моля те, опитай да си спомниш!

Карлос го изгледа възмутено, приглади измачканите си дрехи и напрегна ума си.

— Май че единият беше Мануел, а другият Хуан… не, Хосе.

— Мануел и Хосе? — Рафаел помнеше тези имена. Изведнъж разбра истината. — Тези негодници са се върнали заради мен. За да се уверят, че съм мъртъв. Тогава са видели циганите. Подли кучета! Било ги е страх да действат сами, затова са довели селяните да плячкосват и убиват. — Сега Рафаел имаше още една причини да си отмъсти. Първо обаче трябваше да намери Алисия. Без да се бави, хукна към оборите на брат си, избра най-бързия кон и препусна като луд към гората.

Докато препускаше като луд, Рафаел се молеше пламенно брат му да не е бил прав. Дано да не е имало много убити. Дано циганите да бяха избягали. Като си припомни срещата със Стиво и другите двама млади цигани, той се обнадежди: те бяха мъже, които умееха да се бият.

Когато стигна до мястото на лагера, надеждите му угаснаха. Не се чуваха смехове и песни, цареше мъртвешка тишина. Даже птиците бяха замлъкнали.

— Исусе! — Рафаел беше ужасен от гледката, която се разкри пред очите му. Смърт и разрушение, жалки останки от хора и коли, изгорени на пепел. Навсякъде строшени оръжия и трупове, които циганите напразно се бяха опитали да изгорят.

Рафаел скочи от коня и тръгна между труповете, търсейки някакъв знак от Алисия. Очите му ослепяха от сълзи. Защо е било нужно това жестоко клане, защо?

С безкрайна болка в сърцето той коленичи и скри лице в ръцете си. Дали Алисия беше между мъртвите? Дали великолепното й тяло беше станало жертва на пламъците? Или бе успяла да избяга? Можеше ли да се надява? Тя бе нарекла своя бог О Дел и сега Рафаел се помоли с цялото си сърце и душа циганският бог да е чул плачовете на своите деца и да ги е защитил с могъщата си ръка.

Той преброи изгорените коли и се опита да пресметне колко оставаха. Оказа се, че повечето коли на циганите са останали незасегнати. Значи хората от племето бяха избягали навътре в гората, но накъде? Алисия не беше казала нищо за следващата им цел. Рафаел потърси следите от колите, но не намери нищо.

Силните дъждове през последните дни бяха измили всичко. Накрая се отказа и тръгна да излезе от гората, но точно в този миг вятърът донесе до него подигравателен смях. Скри се бързо зад близките храсти и надникна предпазливо между листата, за да разбере кои бяха натрапниците. Когато видя мъжете, които търсеше, стисна зъби и хвана дръжката на меча си.

— Нали ти казах, че с малко повече търпение ще спечелим от тази работа!

— Знам, Мануел, но според мен не е правилно да обираме мъртвите. — Мъжът посочи изгорените коли. — Виж циганите. Ти твърдеше, че в колите има злато, но аз виждам само пепел.

Мъжът на име Мануел претърси набързо остатъците от най-близката кола.

— Няма злато! По дяволите! Проклетите цигани са го отнесли със себе си!

— Може би изобщо не са имали злато. Нали видях какви украшения носеха жените им. Само няколко бяха със златни обици. Може би това е всичко, което притежават.

Мануел нямаше време да отговори, защото Рафаел ги връхлетя като бог на отмъщението.

— Ти, проклет звяр! Ти, убиецо! Ти си унищожил тези хора, и то само от алчност!

Мъжът на име Хосе застина от ужас, лицето му побеля като платно. Очевидно повярва, че е видял призрак.

— Мануел! Мануел! Той е! Върнал се е от света на мъртвите, за да ни отмъсти. Дано бог и светците ме запазят! — Той се прекръсти бързо и когато Рафаел го сграбчи, изхленчи жално: — Не! Не! Не ме убивайте! Аз не съм ви направил нищо, той беше. Той! — и посочи с пръст Мануел.

Пленник на гнева си, Рафаел не виждаше и не чуваше нищо. Двамата мъже се търкаляха по земята, докато Хосе отчаяно се опитваше да се освободи.

— Не се е върнал от света на мъртвите — изрече подигравателно Мануел, — но много скоро ще се озове там. — Извади меча си и се хвърли срещу Рафаел, но той успя да се наведе навреме и острието се заби в стъблото на близкото дърво, вместо в шията му. Остави Хосе и съсредоточи вниманието си върху по-опасния от двамата негодници. Като забеляза, че е свободен, Хосе си плю на петите и изчезна в гората.

Рафаел замахна с меча си и умело отби новата атака на противника си.

— Този път няма да ме изненадаш. Няма отново да стана жертва на подлостта ти.

— Ще видим. Аз не съм страхливец като Хосе. Няма да избягам, а ще се бия с теб и ще те убия!

Мануел размахваше меча си като побеснял, но Рафаел умело избягваше силните удари, макар и в последния миг.

— Ще видиш ти! Следващия път ще ти пусна кръв! — изръмжа Мануел и отново връхлетя върху него. В този миг Рафаел съзря шанса си — нанесе силен удар и веднага усети, че е улучил от рамото на противника му шурна кръв.

— Би трябвало да те убия за онова, което си направил, но това ще ме постави на едно стъпало с теб. Свали меча си и ще те отведа в затвора, за да бъдеш наказан за кражбата.

— Да се предам? По-добре да умра, отколкото да гния до живот в зандана! — Без да обръща внимание на болката в гърдите и ръката, Мануел нападна отново, но Рафаел парира удара и успя да избие меча от ръката му. Преди Мануел да е успял да го вдигне, Рафаел се хвърли върху него и му нанесе силен удар в корема. Мъжът изкрещя и се преви от болка.

— Е, как се чувстваш пред лицето на смъртта? — попита подигравателно Рафаел и опря острието на меча си в гърдите на негодника. Очите на Мануел искряха от омраза. — Бъди благодарен, че не те ударих отзад. Хайде, стани! — Вдигна го и го повлече към коня си. — Ще вървиш зад мен като куче. — Взе въжето от седлото си и върза ръцете на пленника си на гърба.

— Няма да се върна в онзи вонящ затвор! — изсъска Мануел. — Заклех се на гроба на майка си, че никога вече няма да се върна там. — Изви се като влечуго и нанесе силен удар в гърдите на Рафаел, след което се скри в храсталака. Задъхвайки се от болка, Рафаел го последва. Нямаше намерение да изпусне плячката си. Следвайки избягалия със сигурен инстинкт на ловец, той го намери на брега на същата онази река, в която за малко не се бе удавил.

— Не разбираш ли, че няма да ми избягаш, крадецо? — изкрещя гневно той и направи крачка към него. Мануел дърпаше вбесено въжето, което стягаше китките му, в напразен опит да се освободи.

— Ще избягам и ще те убия! — изръмжа заплашително той. Шумът от течението на реката заглуши думите му. Той се залюля като в транс и заотстъпва крачка по крачка, докато Рафаел го изтикваше към брега. Когато се озова на самия ръб, Мануел дръпна въжето с все сила и в същия миг загуби опора под краката си. Очите му се разшириха невярващо, устата му се отвори в ужасен вик и той падна назад в буйната вода.

Рафаел слезе на брега и огледа безпомощно силното течение на реката. Черната вода се затвори над новата си жертва. За разлика от Алисия той не можеше да плува.

— Бог да се смили над душата му — прошепна той, докато следеше как водата теглеше Мануел към дъното. Реката беше придошла от силните дъждове и Рафаел се съмняваше, че дори Алисия би могла да спаси нещастника.

Стоя дълго на брега, загледан в мътните води, дълбоко замислен. Накрая се обърна и отиде при коня си. Смяташе да се върне в дома на брат си, за да се преоблече и да отиде в града. Една глава от живота му беше затворена. Мъжете, които го бяха нападнали и ограбили, бяха наказани. Хосе щеше и занапред да води жалък живот на страхливец. Собствените му страхове щяха да бъдат достатъчно наказание.

Рафаел влезе в Толедо почти на обед. Слънцето беше високо в небето и пареше земята с горещите си лъчи. Скоро щеше да дойде часът на сиестата, а той имаше да свърши много работи.

Ускори крачка и забърза по неравния калдъръм. Най-сетне навлезе в бедняшкия квартал, застроен най-вече с малки едноетажни къщички от дърво и глина. Кучета, пилета и свине се разхождаха свободно, между тях тичаха полуголи деца. Рафаел много искаше да поспре, за да ги погледа как играят, но нямаше никакво време. Трябваше да намери гостилницата, в която щеше да се състои срещата, която можеше да промени живота му. Повтори си името на мъжа и то му прозвуча някак символично: Фернандо де Торга.

Той беше чувал и преди за хора, които не одобряваха политиката на Торкемада, Може би най-дейният между тях беше де Торга, наполовина италианец, наполовина испанец, който беше наел кораби, с които извеждаше от Испания стотици покръстени евреи. Като картограф и мореплавател той щеше да помогне на Рафаел да влезе във връзка с хората, които можеха да бъдат полезни на бегълците.

По звъна на църковните камбани Рафаел разбра, че закъснява, и тихо изругай. Ускори крачка и скоро навлезе в квартала, където се намираше гостилницата.

Най-сетне видя в края на уличката прясно варосаните стени на заведението. Оприличи го с малък оазис, заобиколен от високи дървета, които го пазеха от изгарящото слънце. Когато спря да си почине под крайното дърво, от съседната тясна уличка излезе непознат мъж и го заговори.

— Ей, момко! Я ела тук! — Като махна на Рафаел да се приближи, непознатият се огледа бдително, сякаш се боеше да не го видят. Рафаел пристъпи предпазливо, готов да се отбранява, ако мъжът се окаже разбойник.

— Кой сте вие? — попита Рафаел и го огледа изпитателно. Едър и як, мъжът приличаше на селянин. Кафявите му очи лежаха дълбоко в орбитите и гледаха пронизваше Рафаел, сякаш непознатият искаше да се увери, че няма да попадне в капан.

— И аз бих могъл да ви попитам същото, амиго.

— Търся човек на име де Торга. Чували ли сте за него? — Гласът на Рафаел се понижи до шепот, той направи няколко крачки към човека насреща си, без да го изпуска от очи.

— Защо го търсите? — попита на свой ред мъжът с присвити очи.

— Имам нужда от информация. Трябва да изпълня една мисия и той държи ключа в ръката си.

Лицето на мъжа се изкриви в усмивка.

— Тогава ще ви кажа, че аз съм човекът, когото търсите.

— Вие сте де Торга?

— Изненадва ли ви това? Аз съм от Кастилия, а вие? — Когато се срещаха непознати, винаги се питаха кой от коя област е. Понякога това беше по-важно дори от съсловието.

— И аз съм от Кастилия. Да влезем ли?

— Не! Навсякъде има очи и уши, които шпионират за Торкемада. Трябва да бъдем много предпазливи. Най-добре да поговорим тук, на открито, сеньор, ако нямате нищо против. — Той посочи близкия камък, сякаш беше меко кресло. — Седнете тук! — От мястото се виждаха всички, които влизаха в гостилницата, а при нужда имаха възможност бързо да се изтеглят към града по тесните, извити улички.

Рафаел незабавно заговори по темата, която го вълнуваше.

— Чух за вашите старания да помогнете на покръстените и дойдох да потърся помощта ви, за да осъществя собствените си намерения. Имам земя, където бих могъл да подслонявам бегълци, и пари, с които да заминат за Рим или Константинопол.

— Защо ми предлагате услугите си? Млад благородник като вас има много възможности да харчи парите си.

Рафаел го изгледа гневно.

— Като например за вино и жени? — попита презрително той. — Аз не съм от тези благородници. Повечето образовани хора в тази страна не одобряват методите на инквизицията. Вече говорих с дон Франсиско и той ме изпрати при вас.

Де Торга избухна в смях.

— Успокойте се, амиго. И аз говорих с дон Франсиско. Затова излязох да ви чакам. Пак ви повтарям, трябва да сме много предпазливи. Но веднага ще ви кажа, че наистина имаме нужда от хора като вас, не само смелчаци, но и с чувство за справедливост.

— Мисля, че трябва да бързаме. Боя се, че много скоро фанатизмът на Торкемада ще се прехвърли от покръстените върху евреите. Тогава ще ни е много трудно да ги спасим.

— Торкемада е бесен, че еретиците бягат от страната. Заплашва капитаните със страшни наказания, ако допускат на корабите си покръстени. Лицата с еврейски произход имат строга забрана да напускат Испания.

— Значи съм закъснял? Де Торга поклати глава.

— Не. Никога не е късно. Това означава само, че трябва да действаме изключително предпазливо. Въпреки заплахата от наказание все още има хора, които искат да ни помагат. — Той отново погледна пронизващо Рафаел и явно стигна до решение, защото заяви:

— Знам, че дойдохте тук да търсите помощта ми, но мисля, че аз съм този, който има нужда от вашата помощ.

— Имате нужда от мен? За какво?

— Защото ние с вас можем да спасим повече хора, ако работим заедно. Аз ще събера рибарски лодки, които ще натоварят необходимите хора и запаси и ще се срещнат с корабите на определено място. Но има нещо, което не съм в състояние да направя, и той е да събера информация, до която имат достъп само благородниците.

— Информация? Каква информация? Де Торга отново понижи глас.

— Трябва да знаем накъде ще се насочи следващия удар на Торкемада, кои семейства са в опасност, за да ги измъкнем под носа му. Трябва ни човек, който може да стигне до самия Торкемада. Мисля, че вие ще се справите.

— Как бих могъл да се приближа към него? Та аз изобщо не го познавам!

— Има един свещеник, казва се Хуан Дорадо. Той е доведен син на един от най-влиятелните хора в провинция Леон. Потърсете го и се сприятелете с него. Той е любимец на Торкемада, а баща му е съветник на кралицата.

— А какво ще правя, докато поддържам приятелство с него? Искам да помагам на бегълците, не разбирате ли, да помагам истински!

— Нали ми споменахте, че имате земя? Дон Франсиско каза, че имотите ви са на север, по границата с Леон. Точно там е удобното място да предложим убежище на покръстените, докато приготвим следващия кораб. Съгласен ли сте?

Рафаел кимна.

— Естествено. Но кажете ми, кой всъщност е този Хуан Дорадо?

— Живее тук в Толедо, при Торкемада. Вие трябва да решите как ще се доближите до него и как ще му влезете под кожата. — Искаше да каже още нещо, но като видя тримата испански войници, които вървяха право към тях, поклати глава. — Край на разговора. Ако имате нужда от мен, ще бъда наблизо. Не ме търсете. Ще си държа очите и ушите отворени и ще дойда при вас, когато трябва. — Той изчезна безшумно, както беше дошъл, и остави Рафаел да се разправя с войниците.

— Ей, вие — извика единият. — Защо се мотаете тук?

— Ама той не прилича на селянин — спря го другарят му, като видя изисканото облекло на Рафаел и скъпия пръстен на ръката му.

Рафаел запази спокойствие. Макар да не беше престъпление да седи на камък пред гостилница в бедняшки квартал, той не биваше да привлича излишно внимание върху себе си. Не и сега.

— Очаквам една красива сеньорита — отговори с усмивка той.

— Аха — изсмя се единият войник и му намигна.

— За съжаление закъсня твърде много.

— Такива са жените — въздъхна вторият войник.

— А красива ли е? — попита жадно третият. Рафаел си представи Алисия.

— О, прекрасна е! Темпераментна. Очите й са зелени като морето, кожата й е мека като кадифе.

— Защо да не постоим тук с него, та да я видим и ние? — обърна се първият войник към другарите си.

— Не бива така — сряза го вторият. — Остави влюбените на мира. Пък и гърлото ми е пресъхнало. Да влезем в гостилницата. Не сме дошли чак дотук, за да чакаме пред вратата. Когато съм жаден, жените не ме интересуват.

Тримата войници влязоха в гостилницата и Рафаел остана сам на пътя.

Слънцето пареше безмилостно кожата на Алисия, която седеше на капрата на колата си с юздите в ръце. Разкаляната земя беше изсъхнала много бързо и сега представляваше грозно напукана повърхност. Погледът й обхождаше тревожно околността и търсеше Рудолфо, който беше препуснал напред, за да намери най-сигурния път. Всички цигани от кервана се страхуваха от ново нападение и от поява на служители на инквизицията.

Главоболието на Алисия беше отслабнало и тя можеше отново да управлява сама колата си. Радваше се, че отново беше самостоятелна. Като чу кученцето на децата да лае, тя се обърна. През отвора надничаше личицето на Мала, а под нея се подаваше нахалната черна муцунка на Мавър, който лаеше по камъните от двете страни на пътя.

— Внимавай да не паднеш, Мала — засмя се Алисия и отново се обърна към пътя, но не беше достатъчно бърза. Колата мина през един голям камък и се разлюля. Алисия загуби равновесие и едва не изпусна юздите.

— Всичко наред ли е? — извика й Тодеро от колата си, която беше непосредствено след нейната. Макар че раната му не беше зараснала напълно и ръката му беше стегната в примка, той настояваше сам да управлява колата си.

— Да — извика в отговор Алисия. — Забравих, че не трябва да отделям поглед от пътя.

Младата жена всеки ден благодареше на О Дел, че Тодеро бе останал жив. Въпреки че беше тежко ранен, той не престана да се грижи за нея и за другите. Той беше най-добрият и приятел. Тодеро, Зуба и Рудолфо бяха единствените й съюзници. Останалите я избягваха. Без съмнение продължаваха да вярват в обвиненията на Стиво. Циганите смятаха, че ако сред тях живее загубила добродетелта си жена, тя носи нещастие, затова за Стиво не беше трудно да подхранва враждебността им.

Нека си мърморят, повтаряше си упорито Алисия. Само тя си знаеше колко скъпо й беше струвала глупостта, която бе извършила.

Местността беше гола, но посвоему красива. Междувременно бяха оставили гората далеч зад себе си и пътуваха по голо високо плато. Тук нямаше къде да се скрият, затова се изискваше особена предпазливост.

Колко е хубав светът, каза си въодушевено Алисия, докато гледаше към назъбените скали на далечната планина и към потъналата в зеленина долина под зъберите. Въпреки това хората се мразят, причиняват си зло и страдания, продължи мисълта си тя. Споменът за Рафаел не преставаше да я преследва. Колкото и да се опитваше да го забрави, това не й се удаваше.

Докато колата трополеше по неравния път, Алисия се давеше в облаците прах. Би било прекрасно, ако можеха да спрат, да похапнат, да измият мръсотията от дългия път и да си отдъхнат в меките легла в колите си.

Тихо кискане зад гърба й я изтръгна от мечтанията. Когато се обърна, с ужас забеляза, че Пало е увиснал на една от дъските под колата и се прехвърля на следващата, очевидно се упражняваше в издръжливост.

— Пало! — изкрещя гневно Алисия. — Какво правиш там?

— Играя си — отговори весело момчето. — Искам да видя колко ще издържат ръцете ми, преди да падна.

Алисия не можеше да му заповяда да се пусне, защото неизбежно щеше да попадне под копитата на конете на Тодеро, а и не искаше да го плаши. Опасността беше сериозна. Трябваше веднага да измисли нещо!

— Добре, Пало. Виждам, че си силно момче, затова те каня да ми помагаш в управлението на колата. Дай ми ръката си, за да те изтегля на капрата до мен.

— Няма! — засмя се момчето, което не подозираше каква опасност го заплашва.

— Моля те, Пало! — Алисия се опита да прогони страха от гласа си. Или трябваше да даде сигнал за спиране, или да поеме риска да издърпа момчето по време на движение.

Реши да направи последен опит и протегна ръка към него.

— Не мога повече да държа юздите, Пало, имам нужда от теб. Моля те, няма ли да ми помогнеш? — Този път малкият хвана протегнатата ръка и я стисна здраво. Със сила, която идваше от отчаянието, Алисия изтегли детето на капрата, но юздите се изплъзнаха от пръстите й. Колата се разлюля и мина на сантиметри от голям камък. Алисия се наведе напред, за да хване отново юздите и да успокои подплашените коне. Отзад се чуха гневни викове и скърцане на колела. Очевидно следващите коли трябваше да спрат.

— Какви ги вършиш, Алисия?

— Глупава женска!

Младата жена стегна юздите с все сила и изкрещя гневно на конете. Най-сетне успя да спре колата си, но отдолу се чу застрашително скърцане на трошащо се дърво.

— Боже, оста! — Не беше нужно да слезе от колата, за да види каква повреда беше причинила. Проблемът не беше тежък, но керванът щеше да забави ход — точно сега, когато всяка минута беше ценна.

— Аз ти помогнах — обади се гордо Пало, който не подозираше какво беше причинил с глупостта си. — Аз задържах конете.

— Да, помогна ми — потвърди мрачно Алисия. — А трябваше аз да го сторя.

От едната страна дотича Тодеро, от другата — Стиво.

— Какво направи, глупачке? — извика гневно Стиво. — Жени! Открай време са тегло за мъжа.

Тодеро очевидно беше загрижен преди всичко за Алисия и думите му прозвучаха почти любезно:

— Какво се случи, Алисия? Защо отпусна юздите? Конете ли се разлудуваха?

— Пало — обясни мрачно младата жена. — Придвижваше се на ръце под колата. Не можех да рискувам да се нарани.

— Пало значи! Пфу, децата са по-голяма напаст даже от жените. — Стиво изруга и замахна, сякаш се готвеше да удари момчето. Алисия разпери ръце, за да го предпази. Тя щеше да го накаже за непослушанието, но знаеше, че проблемите не се решават с насилие.

— Не го докосвай! Аз ще се разправям с него. Аз нося отговорност за децата.

— Хлапакът заслужава наказание! — В очите на Стиво светеше злоба.

— Дори да е така, това е моя работа — отговори Алисия и твърдо издържа на погледа му. Без да каже дума повече, Стиво се отдалечи.

— Един ден необузданият му темперамент ще тласне всички ни към смъртта! — изруга тихо Тодеро. Лицето му беше разкривено от болка, очевидно усилието да управлява колата го изтощаваше. През бялата ленена превръзка капеше прясна кръв.

— Тодеро, мисли за раната си!

— Нищо ми няма. Радвам се, че си невредима.

— Оста се счупи. Тодеро се усмихна.

— По-добре оста, отколкото шията ти. Ти си смела жена, Алисия. Ако не беше реагирала толкова бързо, щеше да стане много по-лошо.

Когато чу конски тропот, Алисия се обърна бързо и извика от радост — баща й се връщаше.

— Какво има? Какво се случи? — попита разтревожено Рудолфо.

— Оста се счупи. Ще се наложи да нощуваме тук — отговори Тодеро. — Утре рано ще поправим колата на Алисия.

— Мястото е удобно за нощувка. Храстите ще ни пазят от чужди погледи, а малкото езеро ще ни достави прясна вода. — Рудолфо плъзна поглед по колата, спря върху лицето на Алисия, после се премести върху ококорените очи на Пало. — Момчето е виновно, нали? — изръмжа той.

Алисия кимна.

— Той не осъзнаваш в каква опасност се намира. Мисля, че трябва да си поговориш с него насаме и да му обясниш, че е длъжен да ме слуша.

— Послушанието, Пало, е един от най-важните закони на циганите. Когато Алисия ти казва нещо, трябва да я послушаш. Тя е по-голяма и по-умна от теб. Това е обичайно при нас — малките слушат големите. Лекомислието ти спря кервана и ще ни забави. Това е позорно! — Рудолфо го заплаши с пръст.

Детето се разплака много по-горчиво, отколкото ако Стиво го беше ударил. Всички деца в лагера изпитваха страхопочитание към Рудолфо.

Алисия го притисна до гърдите си.

— Не плачи, Пало. Всичко ще се оправи. Хайде, стига. Ела да ми помогнеш да събера съчки. — Тя хвърли бърз поглед към счупената ос и потрепери при представата за малкото телце на момчето между колелата.

Късно вечерта около огньовете седяха весело бъбрещи мъже и жени. Никой не би казал, че това е принудителен лагер. Мъжете обсъждаха важни неща, жените се смееха. Всички се радваха, че са избягали от омразата на селяните, но Алисия усещаше, че повечето продължаваха да се отнасят с недоверие към нея.

Стиво неотстъпно я следеше с поглед и в очите му светеше такава жажда, че тя потрепери. В усмивката му имаше тъмна сянка, която я накара бързо да извърне глава. Защо той не й позволяваше да забрави какво се бе случило между нея и горгиото? Разочарована и нещастна, тя се отдели от другите и си намери място извън кръга на огньовете. Нахрани се сама, докато се появи Зуба.

— Какво правиш тук съвсем сама? — попита тихо девойката.

— Те смятат, че аз съм виновна за онова, което се случи. Виждам го в очите им. — Алисия въздъхна тежко. — Даже да бях горгио, нямаше да им донеса по-голямо нещастие.

Зуба седна до нея на земята.

— Те са глупави. Не ги обвинявай. Аз знам, Тодеро знае и другите също ще го разберат. Дай им време. Скоро ще забравят и ще почнат да говорят за друго.

— Надявам се да си права, Зуба. Много се надявам. Не бих могла да понеса мисълта, че собствените ми хора ще ме прогонят.

За да я развесели, Зуба извади от ръкава си червена кърпа.

— Я виж, вече имам кърпата на Тодеро. Сгодихме се!

— Сгодени! — Алисия моментално забрави собственото си нещастие и прегърна приятелката си. — Толкова се радвам за теб! Знаех, че ще стане така. Едва не умрях, когато пронизаха Тодеро пред очите ми. Но сега всичко е добре. О, Зуба, Зуба!

Двете се смяха и плакаха заедно, докато Зуба й разказваше как Тодеро й признал любовта си, докато седяла край постелята му.

— Кога ще направим сватба?

— Когато се срещнем с баща ми и братята ми, които потеглиха с другия керван. Аз настоях да остана с Тодеро. Когато се съберем, бащите ни ще изготвят брачния договор. — Зуба засия от гордост. — Тодеро каза, че заслужавам висока цена, а баща му бил достатъчно богат, за да я плати. Но аз щях да го взема даже да нямаше нито един кон. Аз го обичам, Алисия.

— Знам, мила, знам.

Към небето се издигна нежна песен и двете жени млъкнаха, за да я чуят. Тодеро свиреше на китара и пееше любовни песни.

— Не бива да оставаш сама — каза тихо Зуба. — Ела, седни при нас.

Алисия поклати глава.

— Не. Това е нощ за влюбени. Аз само ще преча. Върви при Тодеро, а аз ще се присъединя към другите. — Тя й махна заповеднически. — Хайде, върви. Годеникът ти чака.

Зуба скочи и затича към огъня с бързината и устрема на влюбена жена, а Алисия отново остана сама.

Нощта беше гореща, не подухваше ветрец. Пало и Мала спяха дълбоко. Мъжете и жените край огньовете си разказваха весели истории и стари легенди. Никой не забелязваше отсъствието на Алисия. Тя слезе към езерото и се зарадва на възможността да се изкъпе в хладната вода.

Езерото беше като малък оазис сред кал и пясък, заобиколено от висока трева и ниски храсти. Алисия пое дълбоко дъх и се наведе да напръска лицето си. Хладната вода помилва изгорялата й кожа и тя въздъхна доволно.

Изведнъж чу зад себе си шум, две ръце я сграбчиха и я стиснаха толкова силно, че тя изпищя от болка.

— Стиво!

Циганинът я обърна, за да я погледне в лицето.

— Знаех си, че ще дойде ден, когато ще те намеря сама, без овчарското куче Рудолфо и без бъбривите хлапета. Зуба и Тодеро също са далече. Алисия се опита да скрие уплахата си — Пусни ме, Стиво!

— Не! — Той посегна да помилва гърдите й, без да крие намеренията си. — Точно каквито ги обичам, зрели и твърди.

Алисия извика гневно, забравила страха.

— Пусни ме, Стиво, или ще те убия! Кълна ти се, ще те убия! — Тя посегна към камата в колана си, но той я изпревари, изтръгна оръжието и го хвърли надалече.

— Е, какво ще прави малката пчеличка, като остана без жило?

— Ти си звяр! — изсъска тя. — Гади ми се от докосването ти. Циганинът се ухили безсрамно.

— Може да съм звяр, но ти се заклевам, че ще те накарам да стенеш от удоволствие. — Прегърна я със силните си ръце, смъкна блузата й, хвана я за раменете и я натисна към земята.

Проклинайки, Алисия зарита диво, заудря го с юмруци, а когато той притисна уста към нейната, стисна зъбите си толкова здраво, че усети вкуса на собствената си кръв. Дългите й нокти оставиха дълбока следа по бузата му.

— Вещица! Белези ли искаш да ми оставиш! — изрева той и вдигна ръцете й над главата. Ако преди беше груб, сега стана направо брутален.

Алисия съзнаваше, че трябва да намери начин да избяга. Не можеше да му позволи да я опозори. Никога нямаше да го допусне близо до тялото си. През цялото време мислеше за Рафаел. Той не я беше принудил. Беше безкрайно нежен и внимателен. Затворила очи, тя изкрещя цялото си възмущение и само след миг смаяно установи, че беше свободна. Над нея стоеше Рудолфо, бесен от гняв, и държеше Стиво за косата. Очевидно беше чул виковете й и бе дошъл да я спаси.

— Ти си по-лош от змия — изкрещя Рудолфо и удари плесница на Стиво. — Ако още веднъж те видя близо до дъщеря ми, ще те убия, кълна ти се!

Стиво се надигна бавно. В погледа му светеше дива ярост.

— Днес ще я оставя на мира, но моят ден ще дойде, старче. Моят ден ще дойде. — В гласа му имаше недвусмислена заплаха и Алисия разбра, че Стиво щеше да удържи на думата си. Наперен като боен петел, насилникът се отдалечи.

Рудолфо я прегърна нежно и помилва дългата тъмна коса.

— Чави, Чави… Той е лош човек. Отдавна го знам.

Изведнъж ръцете му омекнаха. Вълнението му беше дошло твърде много. Той притисна сърцето си и шумно пое въздух.

— Татко! Татко! Какво ти е? — изплака Алисия и коленичи до него в тревата. Лицето му беше смъртнобледо.

— Сърцето ми… — простена той и затвори очи. Сви се на кълбо и се опита да се пребори с болката, която заплашваше да го разкъса. Алисия се наведе над него и попита шепнешком:

— Какво мога да направя, за да ти помогна, татко? — Чувствителните й пръсти погладиха гърба му с надеждата да му дарят облекчение.

— Ще ми мине. Винаги минава — изохка той. — Нали знаеш, че съм силен като вол. Ще ми мине. Ще престане да боли.

В този миг Рудолфо разбра, че трябваше на всяка цена да намери испанеца Рафаел де Виласандро. Едва когато Алисия се омъжеше за човек от собствения си народ и заживееше щастливо с него, той щеше да умре спокойно. А смъртта наближаваше. Болното му сърце щеше скоро да го вкара в гроба.

Алисия лежеше в леглото си с широко отворени очи и не можеше да заспи. Срещу нея беше Мала, притиснала до гърдите си малкия Мавър, а до нея, с невинно изражение, Пало. Тихите въздишки на спящите деца я успокояваха и тя си помисли, че един ден също ще има две дечица като тези. Но до тогава с радост щеше да се грижи за сирачетата.

Затвори очи и се опита да заспи, но денят беше твърде богат на събития и сънят не идваше. Отдавна подозираше, че Рудолфо е болен, но сега беше сигурна. Рудолфо, който винаги я беше утешавал, сега се нуждаеше от нея — нищо, че не се оплакваше и се опитваше да омаловажи случилото се. Алисия не му вярваше. Знаеше, че говори така само за да й спести тревогите.

— Ял съм нещо, което не ми понася — бе казал накрая той, след като преодоля болката и вече можеше да стане. — Да не говорим повече за случилото се, Алисия.

Тя го придружи до мястото за спане под колата, грижливо разстла завивките и му приготви гореща отвара от пореч. Рудолфо възрази, но тя настоя и не се отдели от него, докато не изпи отварата до последната капка. Знаеше, че билката е полезна за сърцето.

„Какво бих правила без теб, татко?“ — помисли си тя и в очите й запариха горещи сълзи. Той беше до нея от началото на съзнателния й живот.

— Той ще се оправи, трябва да се оправи! — пошепна заклинателно тя. Всяка вечер щеше да му приготвя отвара, освен това щеше да го помоли за известно време да се откаже от водачеството на кервана. Рудолфо имаше нужда от почивка. Най-добре беше да го настани в собствената си кола, в мекото си легло. Ще му позволя да яхне грамадния чер жребец и да препусне отново начело на кервана едва когато се възстанови напълно, каза си решително тя.

В този миг малкият Пало изплака уплашено и Алисия скочи. И той ли беше болен? Момчето размахваше ръце и шепнеше несвързани думи, но очите му останаха затворени. Алисия го помилва успокоително и му заговори нежно, докато утихна и отново заспа дълбоко. Явно беше само кошмар. Пало се страхуваше от някого, който го биеше, и Алисия тихо изруга по адрес на Стиво. Не само, че се бе опитал да я насили, ами беше уплашил и момчето. Стиво беше необуздан и много от циганите казваха, че бил под властта на Бенг. Алисия поклати глава. Сега трябваше да се страхува не само от чуждите, ами и от един от своите. Припомни си погледа на Стиво, отправен към Рудолфо, и потрепери. Стиво ревнуваше.

Да не би да си въобразяваше, че трябва да заеме мястото на Рудолфо само защото е син на Фури Дай?

— О Дел да ни е на помощ, ако един ден стане наш водач — пошепна тя в мрака.

Когато Пало отново заспа дълбоко, Алисия се премести в другия край на леглото. В този миг отвън долетя шум. Със спомена за жадния поглед на Стиво тя посегна към камата си. Ако беше решил да дойде в колата й, нямаше да я завари неподготвена. Припълзя безшумно към платнището и се вслуша.

— Моля те да го потърсиш, Маноло. Бих тръгнал сам, но както знаеш, не мога да оставя кервана. Докато те няма, ще се грижа за семейството ти, обещавам. — Гласът беше на Рудолфо.

— Сигурно е много важно за теб, иначе нямаше да ми възложиш тази задача. Не разбирам защо държиш да го намеря, но ще изпълня молбата ти, Рудолфо.

— Много ти благодаря. Правя, каквото трябва, повярвай. Само така ще мога да умра в мир.

— Не говори за смъртта. Още дълго ще бъдеш с нас.

— Всеки човек си отива, когато му дойде времето. — Последва дълго мълчание и Алисия се напрегна. Кого трябваше да потърси Маноло?

— Ще взема Гюри. Мисля, че ще го настигнем, преди да залезе слънцето. — Гласовете заглъхнаха в шепот, но Алисия чу ясно предупреждението на Рудолфо.

— Внимавай. Помни негодниците, които ни нападнаха. Никога няма да си простя, ако съм те изпратил на смърт.

— Ще се движим безшумно. Ще бъдем невидими като нощта. Ако трябва, ще го измъкна от леглото му.

Алисия повдигна леко платнището и видя Маноло, който се сбогуваше с баща й. Като го изпрати, Рудолфо пропълзя отново под колата. Тя изпита желание да отиде при него, но това беше мъжка работа. Рудолфо беше умен. Никога не би предприел нещо, което би навредило на народа му.

Ще го оставя да се наспи и ще престана да си блъскам главата, каза си решително тя. Сви се под завивката и затвори очи. Мина много време, докато сънят я надви. Сънува Рафаел, който я държеше в прегръдката си, целуваше я и я милваше, шепнеше в ухото й нежни думи. Отново я повлече болезнената вихрушка на плътската наслада. Ала когато отвори очи, споменът й причини срам и тъга. Сънят й беше толкова реален. Отново се беше отдала на испанеца. Желаеше любовта му и го молеше да я люби.

— Господи, колко съм слаба. Но какво мога да направя? — изхълца тя. — Никога ли няма да се отърва от теб, горгио? Никога ли няма да бъда свободна? — Скри лице в ръцете си и даде воля на сълзите си.

Алисия не беше единствената, която страдаше. Рудолфо също не можа да заспи. Докато се въртеше неспокойно в постелята си, той си припомняше жената с тъмна наметка, която му донесе малкото момиченце. Студените й сиви очи гледаха пронизващо.

— Дойдох да ви дам това дете — каза тя и бутна Алисия към него. — Чух, че често крадете деца от града, затова реших да ви улесня.

Рудолфо ясно помнеше как стисна зъби, за да сдържи гнева си, и отговори:

— Ние не крадем нищо, най-малко пък дечица! Циганите са честни хора. — Искаше да отпрати жената, но невинното дете трогна сърцето му. Когато се наведе да погледне тъмнокосото, зеленооко момиченце, което изобщо не показа страх, гневът му се разсея като утринната мъгла. — Как се казваш, малката? — попита той.

— Алисия. — Тя протегна ръка и полипа една от сребърните му обици, засмя се и с целия си вид показа, че го е харесала.

— Момичето няма семейство — обясни жената. — Ако ти не я купиш, ще трябва да я изхвърля и сигурно ще умре от глад. Вече не мога да я храня и обличам.

Алисия го погледна с толкова доверие, че Рудолфо веднага разбра — трябваше да я задържи. Тя щеше да стане негово дете, негова дъщеря. Ако любимата му съпруга не беше починала толкова рано, сега щеше да има свои деца.

— Е, искате ли я или не? — попита нетърпеливо сивооката жена. Рудолфо улови ръчичката на Алисия и нежно помилва меките кафяви къдрици. Детето беше прекрасно, с фини черти и грамадни очи, твърде умни за крехката му възраст.

— Вземам я. От днес нататък ще бъде мое дете. Ела, Алисия, с мен ще живееш много по-добре, отколкото с тази жена. Аз ще се грижа за теб. — Алисия стисна здраво ръката му и забърза след него на късите си крачета към циганския лагер.

Когато Рудолфо се върна в кръга от цигански коли, луната беше забулена от мрачни сиви облаци. Той отведе детето в една от колите, където седеше съсухрена стара жена с дребно, набраздено от безброй бръчки лице — баба му. Гъстата сива коса беше прибрана под пъстра кърпа, но отделни непокорни къдрички се подаваха навън. Раменете й бяха загърнати в копринен шал, извезан с червено, зелено и златно, по кокалестите пръсти святкаха скъпоценни пръстени.

— Кое е това дете? Откъде се взе тази зеленоока красавица? Тя не е от нашите, тя е горгио. Защо си я довел? — попита Фури Дай. Като духовна водачка на племето тя заемаше важно място сред циганите.

— Една жена ми я донесе. Детето няма родители, няма дом.

— Ако остане при нас, няма да може да се ожени за циганин от рода. Нали познаваш закона. Когато момичето стане жена, ще бъде осъдено да води самотен живот. — Старата циганка огледа Алисия с присвити очи, но малката и сега не показа страх. Рудолфо тайно се ухили. Всички от рода трепереха от страх пред Фури Дай, а това хлапе…

— Естествено познавам закона, но с нас ще живее по-добре, отколкото със своите. Жената, която я доведе при мен, мрази детето и ако не го бях взел, щеше да му стори зло. Не е нужно да съм Фури Дай, за да знам, че това е вярно. — Рудолфо подгъна коляно, за да покаже дължимото уважение към баба си, и помоли за позволението й да задържи момиченцето. — Ще я отгледам като своя дъщеря. Когато дойде времето, ще се опитам да й намеря съпруг от собствения й народ.

Най-сетне старицата кимна в знак на съгласие. Единствената свещ в колата й затрепка силно, сякаш самият О Дел беше дал знак.

— От днес нататък ще живееш при циганите, Алисия. От днес нататък заедно ще направляваме живота и съдбата си. — Така беше през всичките изминали години. Господи, колко обичаше Алисия! Мразеше мисълта, че скоро трябва да я напусне, но беше безсилен да попречи на съдбата, това беше единственото, което не можеше да стори за нея. Беше дълбоко уплашен от действията на Стиво. Трябваше да живее, за да я пази от желанието и гнева на този мъж.

— Заклевам се, че докато съм жив, никой няма да ти причини болка — обеща тихо той. Трябваше бързо да намери друг, който да я защитава. Алисия беше предопределена да стане жена на онзи горгио, когото беше спасила от реката.

— Това е предопределението й. Така е поискала съдбата. — Рудолфо затвори очи и най-сетне заспа със съзнанието, че бе взел правилното решение.

Рафаел де Виласандро вървеше през настлания с калдъръм двор на църквата „Сан Мигел“ и размишляваше какво трябваше да каже на свещеника Хуан Дорадо, за да му хареса. Какви общи неща можеха да имат двамата? Ако беше честен, трябваше да признае, че нерядко се съмняваше в светостта на църквата. Толкова хора бяха загинали, защото отказваха да станат християни — маври, мюсюлмани, евреи, покръстени и още безброй други. Защо добрият господ търпеше тези кръвопролития?

Мисълта за жестоката смърт на майка му отново събуди ожесточение в душата му. Макар и еврейка по произход, тя е била християнка. Единственото й престъпление беше, че беше обичала еврейските си родители и бе пожелала да бъде с тях в трудните времена. Ами Алисия? Каква беше нейната съдба? Дали и тя беше станала жертва на верската омраза и жестокостта на необразованите селяни?

„О, Алисия — помисли си той, — ако не вярвам, че си жива, ще полудея!“ Трябваше да се съсредоточи, да направи всичко по силите си, за да помогне на хората, които бяха невинни като майка му… и като Алисия. Трябваше да се срещне с Хуан Дорадо и да се надява, че свещеникът няма да надникне в сърцето му и да прочете мислите му.

Влезе бързо в църквата, вземайки по две стъпала наведнъж. Вътре беше пълно и той едва се добра до усамотеното местенце зад олтарното помещение, за да е на известно разстояние от другите вярващи.

Светлината на свещите сякаш танцуваше, пламъчетата им огряваха лицето на свещеника, който беше вдигнал ръце към небето и произнасяше началните думи на месата.

— Dominus vobiscum.

— Et cum spiritu — отговори с другите Рафаел, след това произнесе своята собствена тиха молитва и призова господа да го подкрепи, за да направи онова, което трябваше.

Потънал в мислите си, той почти не чуваше словата на месата. Вместо това наблюдаваше като омагьосан гъвкавите движения на ръцете на свещеника. Спря поглед върху лицето му и се опита да разбере що за човек стоеше насреща му. Лицето му беше съвсем обикновено, без особени лични белези. Бледи бузи, тесни, безцветни устни, обаче очите издаваха, че този мъж наистина беше фанатик, какъвто го описваха. Това бяха студените, блещукащи очи на служител на инквизицията и усърден гонител на неверниците. Даже по време на службата той плъзгаше изпитателен поглед по множеството, сякаш се опитваше да проникне в душите на вярващите, да смъкне маските им и да научи тайните им. Рафаел се разтрепери. Изведнъж изпита силно желание да се откаже от мисията си и да измисли друг начин да помогне на покръстените. Ала бе дал дума и не можеше да се отрече от нея. Отново се запита какво трябваше да каже, за да завоюва доверието на отец Хуан Дорадо.

Свещите осветяваха олтара на Светата дева, който беше вляво от главния олтар, свещеникът очевидно се намираше под силното влияние на статуята. През цялото време я гледаше отдадено, сякаш финото, ведро лице беше живо. В този момент Рафаел намери отговора. Свещеникът очевидно беше почитател на изкуството и красотата — това беше ключът към осъществяването на намерението му.

Преди няколко години бащата на Рафаел бе обиколил Италия и донесе оттам три картини от художник на име Леонардо да Винчи. Запази едната, другите две подари на синовете си. Подаръкът на Рафаел беше изображение на Светата дева с детето Христос. Картината му беше много скъпа, но сега щеше да я подари с надеждата, че ще предизвика чудо.

— Чудо… — въздъхна тежко той. Месата свърши и докато хората минаваха покрай него и го поглеждаха изкосо, сякаш не беше на себе си, продължи монолога си. Скоро църквата се опразни и Рафаел остана насаме със свещеника на Торкемада, който принадлежеше към Доминиканския орден „Братята предикатори“ — истински религиозен трибунал. Стисна зъби и се запъти съвсем бавно към коленичилата фигура в черно расо, за да се изправи лице в лице с мрачния служител на инквизицията. Хуан Дорадо сякаш беше изпаднал в транс, защото се полюляваше ритмично, забравил всичко около себе си.

— Проклетите евреи. Богохулници. Еретици. Всички, които приеха благословията на кръщението само за да се върнат отново към еврейството. Няма да се успокоя, докато не ги изгоря, всички. Ще унищожа тази чума, преди да се е разпространила, преди да е застрашила още невинни души. Смърт на еретиците — това е твоята воля, господи. Аз съм само твой слуга.

Рафаел стисна ръце в юмруци, обзет от неистовото желание да се нахвърли върху фанатика и да освободи света от омразата му, ала се овладя и дори се усмихна, когато свещеникът се прекръсти и се обърна към него.

— Кой сте вие? — По гласа му пролича, че никак не му е харесало, дето са го подслушвали.

— Името ми е Рафаел Кордоба де Виласандро, ваше преподобие — отговори Рафаел, — благородник от Кастилия. Брат ми е собственик на маслиновите горички извън Толедо.

— Благородник значи. — Свещеникът плъзна поглед по фигурата му, без да пропусне нищо — черния панталон, червения жакет, кесията, която висеше на колана. Погледът му се смекчи и той отговори на усмивката на Рафаел. — От Кастилия значи? — Изправи се и попита строго: — И какво ви води в моята скромна църква?

— Чух за простата красота на тази църква и за предания й служител. Дойдох да се убедя със собствените си очи и не се разочаровах.

— Нашият божи дом е съвсем скромен. Необходими са ми много скъпоценности, за да го украся. Силно желая да го видя такъв, какъвто заслужава да бъде. — Погледът му отново се плъзна към колана на Рафаел, сякаш искаше да прецени колко пълна беше кесията му. За църквата се плащаше десятък, немалка част от имуществото на всеки човек. Благородниците и търговците даваха щедри дарения срещу молитви, но военните действия срещу Гранада им струваха много скъпо, макар че никой не се осмеляваше да се противопоставя на исканията на църквата, за Дорадо очевидно беше трудно да събере желаната сума.

— Необходими са ви скъпоценности? Усмивката на свещеника стана несигурна.

— Ние в Кастилия бяхме толкова заети да се бием с маврите, че забравихме бога и потребностите му. Но това ще се промени, аз ще се погрижа.

— А аз ще ви помогна. — По внезапно присвилите се очи на свещеника Рафаел разбра, че беше изрекъл подходящите думи. Очевидно го бе преценил правилно.

— Значи искате да ми помогнете? И как ще го направите? Рафаел протегна ръка и помилва статуята на девата.

— Прекрасна е нали?

— Да. Готов съм да дам живота си за нея.

— Притежавам една картина, която трябва да видите. „Девата с детето“ от Леонардо да Винчи. Ще ви я дам, за да я окачите на стената на църквата.

— Картина, която изобразява Светата дева с детето Христос? Откъде я имате?

— От Флоренция. Никога не съм виждал нещо толкова прекрасно. Някога исках и аз да създавам такива чудеса, но се оказа, че не ми е дадено, затова се задоволявам да се възхищавам от изкуството. — Рафаел си придаде скромен вид и направи лек поклон.

— Наистина ли сте готов да ми подарите тази картина?

— Да, в знак на приятелството ми. У вас има нещо, което трогна душата ми. Открих, че с вас си приличаме. Двамата споделяме една страст. Усетих го, докато ви наблюдавах. Вашата отдаденост и любовта ви към всичко красиво ми направи дълбоко впечатление, отче.

— Виждам, че сте проникнали в душата ми. — Свещеникът сложи ръка на рамото на Рафаел. — Аз наистина съм любител на изкуството. Може би няма да повярвате, но преди да положа обета, възнамерявах да стана художник! Ала бог имаше други планове за мен. — Той побутна Рафаел към изхода на църквата.

Заведе го в малкото си жилище зад божия храм и му разказа всичко за себе си. Хуан Дорадо беше най-малкият доведен син на Филип Наваро от Леон. Беше свещеник само от пет години, но парещият му поглед издаваше амбицията да стигне много високо в църковната йерархия. Да стане епископ, а после и архиепископ. Честолюбието го бе накарало да се присъедини към Торкемада.

— А вие какво сте преживели дотук? — попита той Рафаел и в гласа му прозвуча предупреждение. Очевидно намекваше за прояви на еретичество. Рафаел се съсредоточи, защото съзнаваше, че и най-малката грешка, погледът или изразът на лицето можеха да го издадат.

— И аз съм втори син. Исках да се бия срещу маврите, но се обърнах срещу други врагове на Испания. — Нарочно се изрази двусмислено, за да промени темата.

— Покръстените! — изсъска Хуан Дорадо. — Евреите. Значи имаме подобни цели.

Рафаел не беше свикнал да заблуждава целенасочено и да маневрира и се почувства зле. Как да издържи на този фарс, когато с всяка фибра на сърцето си копнееше да изкрещи истината, да се нахвърли върху служителя на инквизицията, за да сложи край на злото, което той беше извършил и щеше да върши занапред. Вместо това отговори:

— Да, отче, ние с вас си приличаме.

Рафаел придружи свещеника до жилището му и се сбогува с обещанието, че още утре ще донесе картината в църквата. Не забеляза очите, които го наблюдаваха, нито двамата мъже, които тръгнаха след него.

Дева Мария беше устремила поглед към Рафаел и се усмихваше смирено от картината на стената, сякаш му даваше благословията си. Той се изправи, свали тежката златна рамка от куката и внимателно постави картината пред себе си, за да погледне още веднъж красивото й лице.

— Леонардо да Винчи е гений — произнесе високо кой. Картината изглеждаше толкова истинска, че никак не му се искаше да се раздели с нея, но беше дал дума.

В параклиса на брат му цареше тишина и покой. Човек трудно можеше да си представи, че само на няколко мили оттук имаше хора, които палачите на Торкемада разпитваха и измъчваха. Верни помощници на Торкемада бяха монасите от доминиканския орден като Хуан Дорадо, архиепископът на Толедо и кардинал Хаймененц. Всички те бяха подчинени на чиновниците от Висшия съвет на Кастилия, така наречения Съвет на инквизицията.

— Рафаел? — Мария стоеше зад него и очевидно бе забелязала замисления му поглед. — Какво не е наред?

Той се обърна и я погледна, трогнат от тревогата й.

— Нищо ми няма. Просто се бях замислил.

Като видя картината на пода, тя се втурна да я вдигне, но Рафаел застана пред нея, за да й препречи пътя.

— Какво има, Рафаел?

— Аз я свалих. Смятам да я подаря.

— О, не!

— Напротив. Бих се опитал да ти обясня, но ти няма да ме разбереш. Моля те, повярвай, че правя, каквото трябва.

Тя го погледна смаяно с меките си кафяви очи.

— Вярвам, че ми казваш истината, и обещавам да не говоря повече за това.

— Аз обаче няма да мълча! — Карлос де Виласандро застана на вратата, скръстил ръце над корема си. — Тази картина ти е подарък от татко. Тя трябва да се предава от поколение на поколение. Ти нямаш собствен дом, затова ми я даде на съхранение и аз смятам да я задържа тук. Нямаш право да я изнасяш!

— Не я изнасям. Правя го за други хора. — Рафаел разказа на брат си за срещата с Хуан Дорадо, надявайки се да срещне разбиране, но уви. Карлос не се интересуваше от съдбата на покръстените.

— Ти си глупак. Не само ще ни лишиш от ценно имущество, ами и ще тласнеш цялото ни семейство към гибел. Знаеш ли какво е наказанието за подкрепа на еретиците и особено на евреите? Отиваш на смърт, не разбираш ли!

Очите на Рафаел засвяткаха от гняв.

— Защо ми го казваш? Това не те засяга, Карлос. Щом предпочиташ да обърнеш гръб на майчиния си народ и да прекарваш дните си в събиране на пари и в ядене, аз няма да ти преча. Аз обаче избрах друг път.

— Народът на майка ти? — попита с разширени от ужас очи Мария. — Какво означава това, Карлос? — Рафаел осъзна твърде късно, че ожесточението го бе направило непредпазлив. Бе забравил присъствието на снаха си.

Карлос го изгледа предупредително, но Рафаел беше отишъл твърде далеч и вече не можеше да мълчи.

— Нашата майка беше еврейка, Мария. При женитбата с баща ни преминала към християнската вяра. Умряла е на кладата, изпратена там от служителите на инквизицията. Трябваше отдавна да го знаеш.

— Еврейка? Покръстена?

Карлос улови ръката на жена си.

— Това няма значение. Ние бяхме възпитани от баща си, защото тя умря отдавна. Аз съм добър християнин като теб, Рафаел също, въпреки глупавите си убеждения. Забрави, гълъбчето ми.

— Но нашите синове…

— Никой не бива да знае. Никой!

Рафаел се извърна отвратено. Не помнеше майка си, но се гордееше, че е неин син. Хората като Карлос предпочитаха да водят удобен живот и да не обръщат внимание на терора, който цареше в страната — тези хора имаха не по-малка вина от Торкемада. Който се правеше, че не забелязва злото, допринасяше за умножаването и разпространението му, за превръщането му във всепоглъщащ ад.

Изпитвайки потребност да охлади бушуващия в гърдите му гняв, Рафаел напусна къщата на брат си и се усамоти в едно скрито местенце, от което се разкриваше прекрасна гледка към маслиновите гори.

„Така ми е омръзнал Карлос с жалките му страхове“ — повтаряше си той. Как само гледаше Мария — сякаш се страхуваше, че след като е разкрила тайната му, ще го предаде. Той и Карлос бяха испански благородници и фактът, че майка им е била покръстена еврейка, не ги променяше. Защо Карлос не искаше да разбере? Може би брат ми има сериозни основания да бъде предпазлив, каза си Рафаел.

В този миг прозвуча кучешки лай и когато се обърна, той видя, че към него препускаха двама мъжа. Първата му мисъл беше, че някой е узнал за плановете му.

Ала когато ездачите се приближиха, Рафаел установи с учудване, че бяха цигани. Разбра го по ярките жълти и зелени кърпи на шиите им.

Цигани? Какво търсеха тук? Алисия! Дали тя ги бе изпратила? Ако да, значи беше още жива. Но може би беше в опасност? Втурна се към циганите, забравил възможната опасност, а когато разпозна в единия от тях верния помощник на Рудолфо, се успокои напълно. Обсебен от мисълта за Алисия, забрави елементарните мерки за предпазливост.

Щом се приближи, Рафаел вдигна ръка за поздрав, както беше видял да правят циганите в лагера, но никой от двамата ездачи не му отговори. Внезапно по-едрият от циганите направи рязък завой, за да му пререже пътя назад, а другият застана така, че да блокира пътя напред.

— Рудолфо заповяда да не му причиняваме болка — изрече единият.

— Няма да позволим и косъм да падне от главата му — отговори ухилено другият и светкавично метна навитото на ръката си въже срещу Рафаел. Младият мъж се погледна смаяно. Грубо изплетено въже стягаше раменете и ръцете му. Циганинът избухна в смях.

Вбесен от внезапното нападение, Рафаел се опита да се измъкне, но вече беше твърде късно. Не носеше меч и нямаше шанс срещу двамата цигани. Скоро се озова на земята, овързан като чувал.

— Пуснете ме! Нищо не съм ви направил — изсъска той през здраво стиснати зъби. — Отвържете ме! Не съм извършил никакво престъпление.

— Знаем, че не си извършил нищо. Един човек те вика — обясни едрият циганин, вдигна го с помощта на въжето и го метна на гърба на коня.

Алисия държеше здраво юздите и управляваше умело колата си. Пало седеше до нея. След случилото се вчера си бе обещала, че ще внимава момчето да не върши повече глупости. Докато мъжете намерят подходящо дърво за нова ос, бяха минали няколко часа, а докато го отрежат и изгладят, беше станало почти обед.

Тодеро караше непосредствено зад Алисия. Следваше го двуколка, натоварена със запаси. Беше много неприятно да се движат в края на кервана, но фактът, че Тодеро доброволно беше заел мястото след нея, укротяваше наранената й гордост. Може би това място е по-сигурно за децата, каза си тя. Тази мисъл я утеши допълнително и я накара да забрави коварната усмивка на лицето на Стиво.

Пътуването беше дълго и тежко. Междувременно се движеха по високо плато, пресечено от дълбоки клисури. От страх да не се забъркат в заплашващата Гранада война, хората на Рудолфо решиха да не отиват направо в Гранада, а да тръгнат на север и сега пътуваха от Толедо към Леон. Свързваха се често с другите два кервана на племето чрез характерните за циганите тайни сигнали и се разбраха да се срещнат след един месец край Леон.

Керванът не спря цял ден, макар че слънцето грееше жарко. Направиха кратка почивка край бърза река, за да напоят конете, и продължиха пътя си. Алисия също не пропусна да се освежи с хладната вода. Гърбът я болеше от дългото седене върху твърдото дърво, пръстите й бяха сковани и разранени от грубите поводи. Беше й горещо, чувстваше се безкрайно уморено и най-голямото й желание беше да отвърже коня от колата, да се метне на гърба му и да препусне с вятъра в гърба.

От вниманието й не убягна, че Рудолфо често се оглеждаше. Изглеждаше възбуден. Дали търсеше следи от колите, които бяха тръгнали по друг път и щяха да се присъединят отново към кервана? Не, не беше това. Нали се бяха разбрали да се съберат едва когато стигнат Леон. Защо тогава се оглеждаше толкова често?

„Сигурно и той като мен мечтае просто да препусне напред, за да изпита чувството за безгранична свобода“ — каза си Алисия. С въздишка избърса лицето си и се качи в колата, за да подкара отново конете. Този път отпусна юздите и за известно време остави конете само да определят скоростта, с която се движеха. Теренът беше плосък и монотонен, местността пуста и безцветна. Липсваше й зеленината на гората, но знаеше, че не може да се върне назад.

Скърцането на колата и трополенето на колелата отекваха все по-силно в ушите й. Цял живот беше слушала този шум. Какво й пречеше днес?

„Сигурно защото искам да се върна в стария лагер“ — помисли си тя. Пало също беше неспокоен и постоянно се въртеше на седалката. След малко тъмната му главица клюмна и той задряма. Изглеждаше толкова изтощен, че Алисия го съжали. Момчето беше твърде уморено, за да върши глупости.

— Иди отзад в колата при сестра си, Пало — нареди тя. — Най-добре легнете и поспете. — Спря за малко, за да даде възможност на момчето да вдигне платнището и да влезе във вътрешността на колата. След това продължи след другите коли. Конете също бяха уморени и не напредваха бързо както обикновено. Веднъж или два пъти дори спряха от само себе си в края на пътя.

Когато забеляза, че хората му бяха на края на силите си, Рудолфо даде знак за спиране. Колите образуваха обичайния кръг. Циганите бързо се приготвиха за спане, макар че още не се беше стъмнило. Алисия слезе от колата и бързо отиде при баща си.

— Днес по-добре ли си, татко? — попита тя и плъзна изпитателен поглед по лицето му. Рудолфо беше блед, но в очите му нямаше следи от болка.

— Много по-добре — отговори той и се опита да се усмихне. Поглади я по косата, но изглеждаше толкова тъжен, че тя се разтревожи.

— Тази вечер пак ще пиеш чай — каза му тя и Рудолфо кимна. Имаше отсъстващ вид и Алисия забеляза, че отново претърсваше с поглед хоризонта.

— Какво търсиш, татко? — попита меко тя и докосна ръката му. Той се обърна към нея, взе лицето й между ръцете си и я погледна в очите.

— Скоро ще разбереш, Алисия. Но искам да знаеш, че каквото правя, го правя за теб.

— За мен? — Тя искаше да го разпита, но я чакаше много работа, а не биваше да занемарява задълженията си. Докато събираше дърва за огъня, тя реши отново да поговори с баща си след вечерята.

Когато падна мрак и заличи света извън лагера, циганите запалиха множество огньове и танцуващите им пламъци огряха нощта. Сиянието на огньовете осветяваше лицата на изтощените жени и мъже, насядали мълчаливо в кръг и сърбащи заешката яхния, приготвена от жените. Стиво седеше далече от огъня и наблюдаваше Алисия с ирония, която трябваше да й покаже, че не е толкова сигурна, колкото се представя. Дали подозираше нещо за болестта на Рудолфо? Или чакаше като лешояд, за да удари в подходящия момент? Алисия отговори на погледа му с неприкрит гняв.

Не бива да оставам сама, каза си тя. Нямаше да му позволи да я изненада още веднъж.

— Много скоро, Алисия — пошепна Стиво през огъня. — Много скоро.

Тя понечи да му отговори, да му каже, че никога нямаше да я притежава, когато тишината на нощта се огласи от конски тропот. Подобно на другите цигани, Алисия посегна към камата си, за да бъде готова, ако приближаващите се идеха с лоши намерения. Много скоро обаче всички разбраха, че не идеше банда войници и селяни, а двама от техните — Маноло и Гюри. Алисия се успокои, но само след минута забеляза, че циганите не бяха сами. Кого бяха довели?

— Рафаел! — простена задавено младата жена. Какво правеше той тук? Очевидно отново беше пленник, с вързани ръце и крака, и въпреки целия й потискан гняв заради онова, което беше направил, тя изпита съчувствие към него. Това ли имаше предвид Рудолфо, когато каза, че прави нещо за нея? Дали търсеше отмъщение за погубената й невинност? Не, баща й не беше нито отмъстителен, нито жесток. Защо тогава Рафаел де Виласандро внезапно се появи в циганския лагер, овързан като откраднато пиле?

— Рафаел! — прошепна отново тя, потискайки хълцането си. Не очакваше, че ще го види отново, и то толкова скоро.

Той стоеше с гръб към нея и тя имаше възможност да го огледа. Беше забравила колко широки бяха раменете му, колко тясна беше талията му. Сякаш усетил погледа й, той се обърна и двамата се погледнаха в очите. Алисия искаше да протегне ръка към него, но той изглеждаше безкрайно далечен, като видение или сън.

За момент Рафаел забрави възмущението си. Застанала от другата страна на огъня, Алисия беше прекрасна като най-прекрасния му сън.

— Алисия — пошепна той, но много бързо осъзна, че отново стоеше пред нея като пленник. Ръцете му бяха вързани дори не можеше да вдигне ръка за поздрав. Не беше случайност, че отново се събраха. Той си спомни Хуан Дорадо и с ужас се запита как ли щеше да реагира свещеникът, ако не се явеше при него с картината? Как щеше да спасява застрашените от инквизицията покръстени евреи, след като го бяха довели отново в циганския лагер? Защо циганите отново го бяха взели в плен? Какво искаха от него?

Алисия видя как лицето на Рафаел се разкриви от гняв и магията се разпръсна. Споменът за случилото се изникна ясен в съзнанието й и издигна между тях непробиваема стена. Той й отне девствеността и веднага след това я напусна. Очевидно не беше достатъчно добра за него. Той презираше циганите и не само, че я изостави, ами предаде и лагера! Пред вътрешния й взор се появи лицето на баща й сърцето й се вцепени. Отвори уста да каже нещо, но преди да е успяла да изрече и една дума, Рудолфо излезе в кръга на циганите и вдигна ръка, за да спре гневното мърморене. Очевидно всички цигани си бяха спомнили нападението над лагера и обвиняваха вързания горгио.

— Какво прави тук този тип? — изкрещя гневно Стиво.

— Аз заповядах да го доведат — отговори Рудолфо с високо вдигната глава, докато погледът му се плъзгаше по лицата на циганите, а решителното изражение ги предупреждаваше да не забравят, че именно той беше водачът им.

— Заповядал си да го доведат при нас? Защо? — В гласа на Тодеро звънна гняв, абсолютно нетипичен завинаги дружелюбния младеж. Очевидно той мислеше не само за трагичното нападение над лагера, но и за предателството спрямо Алисия. Горгиото беше о Бенг в човешки образ, а Рудолфо бе заповядал да го докарат в лагера!

— Не го искаме тук! — извикаха в един глас жените. — Пак ще ни донесе нещастие!

— Да го накараме да си плати за онова, което ни стори — изплака една жена, която беше изгубила мъжа си при нападението.

— Изхвърлете го! Махнете го от лагера ни — изсъска Яна, Фури Дай, и посочи с пръст Рафаел. — Той е лош!

— Млъкнете! — изгърмя гласът на Рудолфо. — Този мъж отне невинността на дъщеря ми Алисия. Като неин баща аз имам правото или да му отмъстя, или да се погрижа честта на дъщеря ми да бъде възстановена. Аз избирам второто.

Алисия се разтрепери като лист, но решително направи крачка напред. Баща й искаше да принуди Рафаел да се ожени за нея!

— Не!

Гласът й заглъхна сред гневните викове на множеството. Рудолфо отново вдигна ръка.

— Кълна се в ръката на баща си, че това е мое право! — Обърна се към Рафаел и заключи: — Утре ще се ожените за дъщеря ми, горгио. Такава е моята воля.

Възцари се напрегната тишина, прекъсвана само от съскането на пламъците. Алисия застана пред баща си и го помоли с треперещ глас:

— Не го прави, татко, моля те, не го прави!

Рудолфо разбра, че трябваше да поговори насаме с дъщеря си, и отпрати другите. Циганите се разпръснаха бавно, любопитни да разберат какво имаха да обсъдят бащата и дъщерята.

— Махайте се! — извика нетърпеливо Рудолфо и изчака с мрачно изражение, докато и последните се отдалечиха. Циганите бяха научени да уважават личните тайни на ближните си, особено когато ги помолеха. Обичаят изискваше да затворят очите и ушите си за онова, които Рудолфо имаше да каже на дъщеря си, все едно колко силно ги измъчваше любопитството.

Алисия проследи с поглед Рафаел, когото Маноло водеше към колата си, и отново помоли:

— Не го прави, татко! — Беше безкрайно объркана. Женитбата между циганка и християнин не можеше да бъде одобрена от племето. Защо Рудолфо беше обявил на всеослушание решението си да я омъжи за Рафаел? Дори фактът, че тя се бе отдала на чужденеца, не оправдаваше такова крайно решение. — Не искам да стана негова жена!

— Трябва. Това е моето решение. Правя го за твое собствено добро. — Макар че гласът му беше дрезгав, очите му гледаха нежно.

— Но това е невъзможно! — Споходи я мисълта, че щяха да я изхвърлят от племето, да я презират, че щеше да бъде принудена да живее далече от всичко, което обичаше, сякаш и тя беше чужденка като Рафаел. Но нима трябваше да го възприеме като наказание, след като щеше да живее с Рафаел? Сърцето й нашепваше, че щеше да осъществи най-прекрасната си мечта — да последва до края на света човека, когото обичаше. Ала разумът се бунтуваше срещу тази представа. Тя беше циганка. Това беше невъзможно. Никога нямаше да влезе в света на Рафаел. Освен това предателството му беше разрушило любовта й. Защо Рудолфо настояваше да я омъжи за предателя?

— Разбира се, че е възможно — отвърна упорито баща й. — Казах думата си и ще го направя. Ти нямаш право да оспорваш решенията ми.

Очите на Алисия се напълниха със сълзи.

— Няма да понеса да ме изхвърлят от племето. Това е по-лошо от смъртта!

Рудолфо я прегърна утешително.

— Не, Чави, не. Няма да те изхвърлят. Ти си моя дъщеря и аз те обичам. Как си могла да си помислиш, че ще го допусна? О, Алисия… — Помилва копринената й коса и продължи: — Твоят горгио ще живее с нас, аз ще се погрижа за това. Не се съмнявай в мен, детето ми. Нали знаеш, че винаги мисля за теб. Искам само да си щастлива.

— Тогава пусни горгиото да си отиде. Тази женитба е невъзможна. Аз не го обичам, той също не ме обича.

Рудолфо отстъпи назад и я погледна в очите.

— Може да лъжеш себе си, Алисия, но не и мен. Ти го обичаш, аз чета това в очите ти. Той също те обича, макар че все още не го знае. От самото начало знаех, че той е определен за теб. — Той се извърна настрана. — А сега си върви. Няма да говорим повече за това. Като твой баща и като водач на нашия род аз ти казвам, че горгиото ще стане твой съпруг. — С тези думи той се отдалечи и Алисия се пребори с желанието да изтича след него и да падне в краката му. Вместо това се върна бавно до колата си и се покатери вътре. Беше загубена. Загубена. Баща й беше прав, тя наистина обичаше горгиото, макар че никога нямаше да го признае.

Веднъж се беше доверила на непознатия мъж, но никога нямаше да го повтори. С всяка фибра на сърцето си щеше да се бори срещу тази слабост. Да, щеше да се бори със себе си. Той никога нямаше да узнае каква власт имаше над нея. Никога! Тя се мушна в леглото между Мала и Пало, скри лице в ръцете си и избухна в сълзи.

Рафаел де Виласандро, с вързани ръце и крака, също не можеше да заспи. Най-после беше разбрал защо двамата негодници го бяха довели в циганския лагер. Не само че лежеше много неудобно, ами и трябваше да преглъща жлъчката, която се надигаше в гърлото му, когато мислеше за предстоящата си сватба. Алисия беше прекрасна и той едва не бе по-лудял при мисълта, че може да е мъртва. Но представата да се ожени принудително за циганка го караше да трепери от гняв. Открай време не понасяше да го принуждават за каквото и да било.

Ако той сам беше намерил Алисия, ситуацията щеше да е друга. В тази ситуация обаче гневът отрови разума му. Не можеше да се ожени за нея. Баща й не беше в състояние да го принуди да каже да.

— Проклятие! — Той не беше овца, за да изпълнява с готовност заповедите на някакъв си циганин. Той беше кастилски благородник и циганите нямаха право да се отнасят към него като към селянин. Ала един тих глас постоянно му нашепваше, че Рудолфо имаше пълното право да постъпи то този начин. Рафаел беше прелъстил дъщеря му и я бе оставил съвсем сама в гората. Всеки баща би реагирал като Рудолфо.

Ако беше дошъл да поговори с мен като мъж с мъж, нямаше да съм толкова ядосан — произнесе високо Рафаел. Все пак той беше човек на честта. Помъчи се да се освободи от въжетата, но напразно. Дали брат му беше пратил хора да го търсят? Имаше ли шанс да се спаси? Не. Отново беше попаднал в капан. Всъщност защо го наричаше капан? Нима не мислеше постоянно за Алисия, нима не копнееше да я види отново? Когато влязоха в лагера и я видя, сърцето му направи огромен скок. Красотата й и увереността, че е оцеляла след клането, го разтърсиха до дън душа и той изпита могъщо желание да я грабне в прегръдката си. Даже болката и гневът не бяха в състояние да потиснат това желание.

„Съпруга! Алисия ще стане твоя съпруга!“ — шепнеше му тих глас. Толкова ли трагична беше тази перспектива? Можеше ли да твърди, че мисълта да не я види никога повече не го изпълваше с безкрайна тъга? Противоречивите мисли му причиниха главоболие.

— Ще имам съпруга циганка… — Припомни си баща си и мъките, които му беше причинила любовта към жена с друга вяра. Двамата с Алисия бяха от различни светове, разделяше ги пропаст. Все едно по какъв ритуал щяха да ги оженят, в неговия свят нямаше да признаят женитбата. Беше чувал за езическите церемонии на циганите, знаеше, че те почитат демони и горски духове, и вярваше във всички истории, които се разказваха за тях, докато не срещна Алисия. Тя беше всичко, което можеше да очаква от една жена: красива, смела, мила и добра. Копнееше за нея също така силно, както и преди. Но да се ожени за нея? Не. Любовта, която изпитваше към нея, беше невъзможна.

Не биваше да забравя и обещанието, което беше дал на де Торга — да му помага в спасението на покръстените евреи. Ако допуснеше изкусителните зелени очи и сладките устни на Алисия да го отклонят от мисията му щеше да се презира. Той беше мъж и като мъж трябваше да изпълни дълга си. Беше заложил съдбата си на карта. Животът на много хора зависеше от делата му.

Нека баща й само се опита да ме принуди, каза си ядно той. Но докато лежеше в мрака, постепенно се вразуми. Защо да рискува да си навлече гнева на циганския вожд? Без свещеник бракът им нямаше да бъде валиден, следователно нямаше смисъл да се съпротивлява. Май се боеше преди всичко от собствените си чувства? Един поглед в очите на Алисия и разумът го напускаше, оставаше едно–единствено желание: да я люби. Но двамата живееха в реален, жесток свят, в който умираха стотици невинни хора. В този миг Торкемада сигурно вече планираше следващия си удар.

Трябваше да намери начин да избяга, но не биваше да прибързва. Привидно щеше да се съгласи с женитбата. Не можеха винаги да го държат вързан. Веднъж вече беше избягал, щеше да се справи и сега. Много скоро щеше да бъде отново свободен.

Тази мисъл би трябвало да го зарадва, но тя му причини странна тъга. Представата, че отново ще измами доверието на Алисия, беше ужасна и му причини болка. Защо не можеше да си представи, че циганското момиче и испанският благородник можеха да имат щастлив брак? Дълбоко в сърцето му покълна плаха надежда, че един ден двамата с Алисия все пак ще имат щастливо семейство.

След безсънна нощ Алисия стана още преди лъчите на изгряващото слънце да докоснат земята. Това беше денят на сватбата й! Би трябвало да е най-прекрасният ден в живота й — вместо това тя се чувстваше вътрешно празна. Новата среща с Рафаел й бе показала колко е ранима. Досега беше уверена, че е смела и не отстъпва, защото е циганка, но вчера бе разбрала, че е слаба и безпомощна. Чакаше само знак от него, зала падне в обятията му.

— Тази сутрин обаче ще бъда силна — обеща си тя на висок глас и децата се събудиха. Погледнаха я с големите си кафяви очи и се напрегнаха да разберат какво я тревожеше.

— Изглеждаш тъжна — установи Мала и се притисна до гърдите й, сякаш искаше да чуе какво става в сърцето й. — Какво има?

— Ах, детето ми, ти не можеш да разбереш — пошепна Алисия и помилва меката коса на момиченцето. Как би могла да му обясни, че мечтите й рухваха една след друга?

— Би трябвало да си щастлива — извика Мила и стисна ръката и за да й вдъхне кураж. — Не те разбирам. Да не би да тъгуваш, защото той не е платил нищо за теб.

При невинните думи на детето Алисия цялата се разтрепери. Малкото циганско момиче не беше в състояние да разбере унижението, което тя трябваше да преживее. Никой нямаше да плати, за да я има, баща й и бащата на младоженеца нямаше да се пазарят шумно и весело за цената. Баща й я натрапваше на мъж, който не я искаше, а тя имаше всички основания да го мрази, макар че близостта му я изпълваше с тръпнещи спомени за ясна нощ в гората и с мъчителни представи за онова, което можеше да стане между тях.

— Да… сигурно заради цената. — Гласът й едва се чуваше. За да избяга от изпитателния поглед на момичето, тя се облече бързо и излезе от колата.

Циганите бяха в празнично настроение, сякаш бяха забравили горгиото, поне за момента. Очевидно се радваха на възможността да организират празненство. „Те не разбират“ — каза си Алисия и се скри от погледите на любопитните. Защо се учудваше, като знаеше, че те бяха свикнали да се подчиняват на заповедите на Рудолфо? „Сама си е виновна“ — казваха погледите им. Само циганската й гордост я задържа изправена и й вдъхна смелост да отговори на любопитството им с високо вдигната глава и равнодушно изражение. Защо баща й толкова настояваше да я омъжи за горгиото? Нали не чакаше дете! Досега Рудолфо никога не беше престъпвал така грубо нейните желания.

Никой от племето не помнеше циганско момиче да се е омъжвало за горгио. Алисия беше много учудена, че никой от старейшините на рода не повдигна възражение. Тези въпроси я направиха несигурна. От време на време я спохождаха странни видения и сънища, но досега не се беше замисляла сериозно над тях. Тя беше циганка. Нищо друго нямаше значение. След като Рафаел й бе отнел невинността, след като тя бе допуснала да бъде прелъстена от горгио, сега трябваше да се подчини на волята на баща си. Въпреки това в сърцето й имаше още упоритост и гордост. Щеше да се омъжи за горгиото, но никога вече нямаше да му се отдаде, въпреки че беше обвързана от брачните клетви. Защото знаеше, че ако още веднъж паднеше в обятията му, беше загубена завинаги.

Той ще ни напусне при първия удобен случай, размишляваше тя, докато обикаляше лагера. Тази мисъл извика сълзи в очите й. Ако Рафаел искаше да я направи своя жена, ситуацията щеше да бъде съвсем друга. Тя го бе дарила с любов, каквато нямаше втора на света.

— Алисия? — Нежната ръка на Зуба я задържа и я върна в реалността. Тя се обърна и се вгледа в засмените очи на приятелката си. — Не гледай толкова тъжно, Алисия. Всичко ще бъде добре. Само почакай. — Странно, но тези простички думи успокоиха страховете на младата жена, макар и само за няколко минути.

Ръка за ръка с любимата си приятелка Алисия се смеси с жените и мъжете, които се приготвяха за сватбата. Наредиха няколко маси и ги отрупаха с най-различни неща за ядене и пиене. На път яденето обикновено беше оскъдно. Откъде се е взело всичко това? — запита се смаяно Алисия. На дебел шиш се въртеше цяло прасе, имаше птици и купи с различни зеленчуци. Очевидно Рудолфо имаше тайни запаси и сега ги беше извадил, за да почете сватбата на дъщеря си. Бяха отворили и бъчвичка с вино и го разреждаха с вода, за да стигне за всички „гости“.

— Нали виждаш, Алисия, нашите хора те обичат, все едно колко резки са думите им. — Богато наредените маси потвърждаваха думите на Зуба и Алисия беше трогната. Циганите по свой начин й пожелаваха щастлив живот. Само Солис я гледаше злобно.

— Къде е младоженецът? — попита язвително тя и се изстъпи пред тях с ръце на хълбоците. Приличаше на котка, готова за скок.

— Не знам — отговори честно Алисия, решена да не си разваля деня.

— Сигурно са го вързали като куче и са го хвърлили в затворническата кола — изсъска злобно Солис. Завистта й беше очевидна. Тази жена няма да се поколебае да вземе Рафаел за съпруг, нищо, че е затворник, разбра Алисия и изведнъж изпита собственическо чувство. Рафаел беше само неин и ничий друг! Най-малко на Солис!

— И да внимаваш, че може да ти избяга — заключи Солис. Последните й думи не оставиха съмнение, че щеше да се възползва от първия удобен случай, за да се приближи до чужденеца.

— Той ще бъде мой съпруг. Не го забравяй, вълчице. — Алисия направи крачка напред, за да удари Солис, но Зуба се хвърли между двете жени и даде време на приятелката си да се пребори с гнева.

— Не я закачай, Солис — изкрещя Зуба в рядък за нея пристъп на ярост. — Или ще разкажа на всички какво си намислила. Да не искаш да се разхождаш с обръсната глава?

При тези думи Солис подви опашка и се отдалечи с гневно святкащи очи. Знаеше, че не бива да предизвиква съдбата.

— Тази жена е позор за циганското племе — изфуча Алисия.

— Права си. Ако питаш мен, най-добре е да се омъжи за Стиво, ще са си лика-прилика. — Зуба стисна ръката й. — Ела, ще ти помогна да се облечеш. — Извади от джоба си огърлица от златни монети и я окачи на шията на приятелката си. Скъпоценният накит беше задължителна част от носията на невестата.

— Не мога да я приема, Зуба, тя е твоя — възпротиви се Алисия, но Зуба не й позволи да свали огърлицата.

— Аз ще получа друга. Моля те! Това е моят подарък за теб. Знак за приятелството ни. — Двете се погледнаха със съкровено разбиране и Зуба пошепна: — Ти го обичаш, Алисия! Може би не го съзнаваш, но аз го усещам със сърцето си. Това, което каза на Солис…

— Бяха само думи в пристъп на гняв. Горгиото не означава нищо за мен. Любовта, която изпитвах към него, умря в деня, когато ме напусна. — Тя се опита да се извърне, но Зуба не й позволи.

— Може би можеш да излъжеш себе си, но не и мен, Алисия. Ти го обичаш и няма смисъл да отричаш. Не позволявай огорчението ти да разруши щастието, което ти е отредено на земята. От облачното утро често се ражда слънчев ден. Циганите никога не се доверяват на утрото.

Алисия поиска да протестира, но Зуба решително я бутна към колата й.

— Циганите никога не се доверяват на утрото — повтори беззвучно тя, затвори очи и изпрати безмълвна молитва към О Дел да я дари с мир и покой.

Всички цигани държаха да присъстват на сватбата — от най-малкото дете до най-възрастния член на рода. Пременени в най-новите си дрехи, с пъстри шалове, ризи и поли, жените нагиздени със златни огърлици и искрящи обици. В навалицата се пееха весели песни, отекваха смехове. Отдавна не бяха празнували сватба и всички се готвеха да й се насладят, както подобава.

На колата, пред която щяха да застанат новобрачните, окачиха клонки жълтуга, чиито жълти цветове бяха единствените за сезона. Такъв беше обичаят. Всички рязани цветя бяха забранени — те се считаха за символ на ранна смърт, а сватбеното празненство бележеше началото на нов живот.

— Ето я! Алисия идва! — извика едно дете, когато булката излезе от колата си.

— Колко е красива! — ахна Пало и размаха ръце с детска буйност.

Алисия наистина беше красива. Носеше бяла блуза, богато избродирана, копринените фусти се издуваха от вятъра. Приличаше на езическа богиня. Полите й бяха с цветовете на дъгата: най-отдолу бяла, после жълта, розова и червена и се разтваряха като цветовете на разцъфваща роза. Тясната талия беше стегната с широк черен колан, обшит с пъстри перли. На ушите й висяха огромни златни обици, на китките подрънкваха множество златни гривни. На шията й святкаха няколко реда черни и червени перли, които според циганите носеха щастие. Дългите й къдрици падаха свободно до талията, а булчинският венец от листа, вързани с многоцветни панделки, които падаха от двете страни на лицето, нямаше нищо общо с булото, което носеха християнските булки. Когато излезе от другата кола, за да тръгне насреща й, Рафаел извика учудено. Тя беше много по-красива, отколкото беше очаквал.

Алисия веднага усети погледа му, усети присъствието му с всяка фибра на тялото си. Чу шума от стъпките му, когато тръгна към нея, но не посмя да го погледне. Двамата застанаха един до друг пред Рудолфо, който щеше да ръководи церемонията в качеството си на водач на племето.

Един след друг старейшините на рода държаха речи, пожелаваха на младите всичко най-добро за новия им съвместен живот, разказваха истории за собствените си сватби. Едва сега Алисия се осмели да погледне към Рафаел. Той носеше циганска носия и тя неволно си каза, че би изглеждал прекрасно, ако беше циганин. Тънката материя на бялата риза се пукаше по шевовете — толкова широки бяха раменете му. Тя разбра, че ризата беше на Стиво, и се усмихна иронично. Стиво мразеше горгиото, но бе принуден да се раздели с ризата си, тъй като беше единственият достатъчно едър циганин, за да заеме дрехите си на Рафаел.

Докато Алисия стоеше боса и се наслаждаваше на топлината на земята под стъпалата си, Рафаел носеше плетени сандали, привързани с черна панделка. За разлика от циганите не носеше вълнени чорапи и Алисия забеляза колко добре оформени бяха краката му. Панталонът му беше от тъмна вълнена материя, малко тесен, и почти не скриваше силата на бедрата и хълбоците. На шията му беше вързана яркосиня кърпа, но на гърдите му висеше златно разпятие, сякаш се подиграваше с езическата церемония.

Усетил погледа й, Рафаел извърна глава и двамата се погледнаха безмълвно. Въздухът помежду им буквално вибрираше от напрежение.

— Алисия… Аз… — Укорителното покашляне на Рудолфо накара Рафаел да замълчи.

Рудолфо даде знак на Тодеро и момъкът донесе наръч гънки клонки, които предаде на водача.

— Тези клонки са от седем различни дървета и представят многобройните цигански племена — заговори с гръмовит глас Рудолфо. Шепнейки молитва, той пречупи клонките една след друга и ги хвърли надалеч. — Както тези клонки и вие ще бъдете свободни като вятъра, но не бива да нарушавате думата, която сте си дали, докато един от вас напусне този свят! — При тези думи Алисия се разтрепери, ужасена от клетвата, която полагаха. Рафаел щеше да бъде неин съпруг до смъртта.

По знак на Рудолфо Тодеро донесе стомна с вода, кристалче сол и самун прясно опечен хляб. Рудолфо ги вземаше едно по едно и предлагаше първо на Рафаел, после на Алисия. Младата жена пое с треперещи ръце стомната и я вдигна към устните си. Хладната вода се стече като балсам в гърлото й. Рафаел я наблюдаваше, развълнуван от достойнството, с което го правеше. За нея церемонията беше реална както ако беше извършена от свещеник. Но той не биваше да забравя, че за него езическият брачен ритуал нямаше никакво значение. Въпреки това изпитваше желание да я помилва, да я утеши. Да й пошепне, че я обича и че всичко ще бъде добре. Стресна го силен шум. Глинената стомна лежеше счупена в краката му.

— Тези парченца означават, че двамата ще живеете щастливо още много години. — Рудолфо вдигна две парчета и подаде по едно на всеки от младоженците. — Съхранявайте ги грижливо. Ако ги загубите, ще бъдете наказани с нещастие и самота.

Рафаел бавно протегна ръката си. Не харесваше подобни приказки. Това беше суеверие, еретичество. Въпреки това почувства колко ценно беше за него парченцето глина и го пъхна в колана на панталона си.

— Подайте си ръце.

Алисия и Рафаел се подчиниха. Ръцете на Алисия бяха студени, но пръстите на Рафаел бяха топли като слънчевите лъчи, които грееха от небето. Той притисна ръцете й, за да ги стопли, хватката му беше собственическа, но и много нежна и запали огън в тялото й.

„Защо едно най-обикновено докосване ме прави толкова слаба и покорна?“ — запита се гневно тя и отново даде обет да спази клетвата си. Ами ако Зуба беше права? Ако тя го обичаше? Да. Отговорът беше смразяващ. Все едно какво беше направил, независимо че не я искаше, тя го обичаше с цялото си сърце и душа.

Рудолфо върза китките им с въженце — трите възела означаваха единство, плодородие и дълъг живот.

— Докато сте живи, нищо не може да ви раздели. — Даде им по парченце хляб със сол и наобиколилите ги жени и мъже се развикаха въодушевено.

Рудолфо отвърза въженцето, свали от шията си наниз със златни монети и сложи единия му край в дясната ръка на Алисия, а другия — в лявата ръка на Рафаел.

— Малко злато от мен, но ще се моля на О Дел да ви го умножи.

Зуба излезе от множеството, свали булчиния венец от главата на Алисия и я превърза с червена кърпа, знака на омъжената жена.

— Дано О Дел ви даде живот, изпълнен с любов и щастие — пошепна през сълзи тя.

Лицето на Алисия поруменя от вълнение и страх. Омъжена! Тя беше жена на горгиото! Рафаел де Виласандро беше неин мъж! Изпаднала в транс, тя не усещаше прегръдките и целувките на всички онези, които държаха лично да й пожелаят щастие.

Запалиха огньове, засвириха китари и циганите затанцуваха. Според традицията празникът трябваше да трае три дни. Но те бяха на път и щяха да се веселят само една нощ, затова пък три пъти по-буйно, Алисия не можа да хапне нищо. Само гледаше с разширени от вълнение очи как десетките мъже и жени, с които беше израснала, празнуваха, ядяха и пиеха и непрекъснато й пожелаваха щастие.

Най-сетне слънцето се скри зад хоризонта и празникът приключи. Жените се хванаха за ръце, за да съпроводят Алисия до сватбената кола, която още сутринта бяха поръсили със захар и украсили с панделките, които Алисия бе носила в косата си. Неподвижна като статуя, тя усещаше как ръцете на жените я събличаха, и леко потреперваше. Дали от хладния полъх на вятъра през платнището или от страх? Не знаеше.

Знаеше само, че няма да му позволи да я докосне. Съпруг или не, тя щеше да остане непоколебима. Облечена в тънка нощница, украсена с дантели, Алисия остана да чака своя съпруг в средата на колата.

Пращящите пламъци на лагерните огньове хвърляха чудновати сенки по лицето на Рудолфо, който наблюдаваше изпитателно своя зет. Очите му святкаха опасно. Предупреждението беше недвусмислено: никакви опити за бягство. Цареше мълчание. Дуелът се проведе само с погледи. Най-сетне Рудолфо заговори:

— Алисия ми беше добра дъщеря. Не можех да си пожелая по-добра. Искам само да бъде щастлива. Който й стори зло, причинява зло и на мен. Разбираш ли ме, горгио?

Рафаел кимна мрачно.

— Да, разбирам. — Всъщност искаше да каже на този застаряващ великан, че и той искаше Алисия да е щастлива, че онова, което трябваше и щеше да направи, още отсега разкъсваше сърцето му. Вместо това спря напиращите на езика му думи и каза само: — Но ти не подсигуряваш бъдещето й, като ме принуждаваш да я взема за жена. — Може би не биваше да прибързва, но думите вече бяха изречени и Рафаел добави решително: — Аз никога няма да бъда циганин!

Рудолфо вдигна едната си вежда и няколко пъти обиколи огъня, потънал в мислите си. От време на време подръпваше дългия си мустак, хвърляше поглед към Рафаел и отново се обръщаше към другите цигани, които продължаваха да пият и танцуват. Най-сетне спря и измери младия мъж с внимателен поглед.

— А какво ще стане, ако Алисия дойде с теб в твоя свят, горгио? Ще я направиш ли щастлива? Можеш ли да я обичаш така, както — по мое дълбоко убеждение — те обича тя?

— Нима ще я пуснеш да тръгне с мен? — Рафаел отдавна се бе отказал от мисълта да отведе Алисия със себе си.

— Готов съм да пожертвам собственото си сърце, ако знам, че това ще я направи щастлива. Циганските обичаи са единственият начин на живот, който дъщеря ми познава и разбира. Твоите хора ще я избягват! — Рудолфо ядно изрита една догаряща цепеница в огъня. — Вие, горгио, сте жестоки към хората, които са различни от вас. Няма да понеса, ако моята Алисия пострада от ужасните ви предразсъдъци. — Той поклати решително глава и взе решение. — Не. Ти ще се присъединиш към нас, ще станеш циганин. Ще водиш добър живот. Свободен живот.

— Свободен? — Рафаел не съумя да скрие ожесточението си. — Твоите хора ме доведоха тук против волята ми. За втори път съм ваш пленник. Как смееш да ми говориш за свобода?

Циганинът не посмя да го погледне.

— Съжалявам. Това беше неизбежно. Постъпих, както ми повеляваше сърцето. Може би съм сбъркал.

— Нямаш никакво право да ме държиш като затворник!

— Опитах се по свой начин да ускоря обвързването между теб и дъщеря ми. — Дружелюбно потупа Рафаел по рамото и го погледна дълбоко в очите. Те бяха пълни с тъга и младият испанец неволно се запита каква тайна криеше този поглед. Радвам се, че сте заедно. Така иска съдбата.

Рафаел поиска да каже нещо, да зададе въпросите, които го мъчеха, но циганският вожд му даде знак да мълчи.

— Тази вечер няма да говорим повече. Булката те очаква.

Булката. Думата събуди в сърцето му буля от чувства. Припомни си колко красива изглеждаше Алисия в сватбената си премяна и въздъхна. Искаше да отиде веднага при нея, да я грабне в обятията си, но гордостта и стремежът към свобода изпълваха сърцето му с гняв. Когато го затвориха първия път, гневът му беше необуздан. Тогава се бе заклел, че ще отмъсти на негодниците. Ала новата среща с Алисия и увереността, че тя го обичаше, го извадиха от равновесие и мисълта за отмъщение се изпари без остатък. Каква власт беше придобило над него това циганско момиче!

„Защо да не избягам точно в този момент?“ — запита се внезапно той и погледна с копнеж към голямото дърво в огъня, което щеше да бъде чудесно оръжие. Само с един добре прицелен удар щеше да просне на земята бащата на Алисия и да избяга от лагера. Защо не можеше да го направи? Циганите бяха пияни и не очакваха насилие. Защо не посягаше към дървото? В лагера имаше достатъчно коне. Защо не можеше да си отиде? Защо не тази вечер?

„Защото не мога да понеса да оставя Алисия, без да съм я прегърнал, без да я любя поне веднъж и да й кажа сбогом.“ Той си я представи, каквато беше в нощта под звездното небе, и разбра, че искаше отново да почувства голото й тяло под своето, да преживее страстта й. През онази нощ тя му бе поднесла скъпоценен дар и сега не можеше да я напусне. Според правото на циганите, а и според собственото му право, сега тя беше негова. Тя беше неговата циганска невеста, поне за тази нощ.

— Ела, ще те отведа при нея — каза тихо Рудолфо, усетил борещите се у Рафаел противоречиви чувства. — Тя е определена за теб.

Пълната луна висеше като огромен диск на небето и заливаше земята с бледата си светлина, когато процесията потегли към колата на Алисия. Рафаел вървеше зад Рудолфо, следван от няколко десетки цигани, които бяха забравили недоверието си към чужденеца и се радваха на „отвличането“, което предстоеше. Младоженецът трябваше да се бие за булката.

Мъжете се събраха на откритата площадка между колите и прогониха жените. След това извикаха гръмогласно:

— Алисия! — Макар че Рудолфо беше предал дъщеря си в ръцете на Рафаел, макар че сватбата беше отпразнувана с богато ядене и пиене, сега се готвеха да предадат невестата в ръцете на съпруга й, а той трябваше да се бие за онова, което оттук нататък щеше да бъде негова собственост.

— Какво правят? — попита объркано Рафаел, когато мъжете се наредиха срещу него, сякаш се готвеха за битка.

Отговорът на Рудолфо беше дълбок смях, отекнал като гръмотевица.

— Трябва да вземеш онова, което ти принадлежи, сине мой. Трябва да отвлечеш Алисия. Изтръгни я от ръцете на хората, които искат да я задържат далече от теб. Такъв е обичаят при циганите.

— Да я отвлека? — Каква безсмислица! Защо трябваше да играе тази игра? Проследи напрегнато как циганите се хванаха за ръце и заградиха Алисия като жива стена. — Как да я отнема от толкова много мъже? Те имат огромно превъзходство.

Рудолфо отново се засмя.

— С хитрост, момко, с хитрост. Не се бой, аз съм бащата на булката и ще ти помогна. Хайде!

Докато Алисия се преструваше, че умира от страх, плачеше и кършеше ръце, Рудолфо се хвърли напред и проби човешката стена с нечовешка сила. Рафаел се възползва от объркването, което предизвика внезапното нападение на Рудолфо, хвана пръстите на Алисия и светкавично я измъкна от гората протегнати ръце. Двамата се отдалечиха бежешком. Рафаел си спомни, че и предишния път беше постъпил по този начин, и изпита неутолимо желание отново да я отвлече далече от народа й. Потърси кон, но напразно. Циганите не бяха толкова доверчиви, колкото изглеждаха. Предвидливо бяха прибрали всички коне извън полезрението му.

— Този път няма да избягаш, горгио — изсъска Алисия, която бе отгатнала мислите му. — Макар че моето желание е да се махнеш и никога повече да не те видя.

Думите й го нараниха дълбоко. Не беше очаквал такава омраза, макар че може би я заслужаваше.

— Заслужавам гнева ти, Алисия — беше всичко, което можа да й каже. — Съжалявам за всичко, което ти причиних.

— Съжаляваш? — Алисия спря и се олюля. След като с усилие на волята успя да се задържи на крака, проклинайки се за слабостта си, тя метна към него изгарящ от омраза поглед.

— Никога, никога няма да ти простя онова, което ни причини. Рафаел я погледна стреснато. Ако знаеше причината, щеше да се постарае да я убеди, че е невинен за нападението срещу циганския лагер, но помисли, че тя реагираше така само защото я беше напуснал, без да каже дума.

— Трябваше да го направя. Защо не ме разбираш? — Той протегна ръце към нея, но тя се отдръпна, сякаш имаше насреща си огън.

— До края на живота си няма да забравя какво зло ми стори — пошепна задъхано тя. — Ти си като отрова. Никога вече няма да повярвам в меденосладките думи на някой горгио. Никога! — Обърна се с намерението да избяга, но видя Стиво, който се приближаваше към тях, и замръзна на мястото си. Отвращаваше се от Стиво, боеше се от него, но успя да запази самообладание. Той застрашаваше нея, но много повече застрашаваше Рафаел. Омразата му към чужденеца беше огромна.

— Ти не пожела да се биеш за нея, горгио — изрева Стиво, посегна с котешка гъвкавост към камшика, който беше знак за мъжествеността на циганина, и изплющя с такава сила, че сякаш експлодира барут.

— Отвлякох я, както изисква традицията ви, Алисия е моя.

— Твоят ли, горгио? Никога няма да бъде твоя, макар че тайната на раждането й е известна на много от нашите. Ти не я искаш, обаче аз я искам, и то много. Дай ми я. Ще изпълня брачните задължения вместо теб и ще те оставя да си идеш свободно. — Стиво отново размаха камшика и го плъзна като змия пред краката на Рафаел.

— Не! Ти никога няма да я докоснеш. Не и докато съм жив — изкрещя извън себе си Рафаел. Стиво се хвърли напред, изплющя с камшика във въздуха и болезнено удари Рафаел по рамото.

— Тогава ще умреш. — Замахна да го удари, но бе спрян от писъка на Алисия.

— Стиво, не, не! — В опит да го спре, без да мисли за собствената си сигурност, тя се хвърли между двамата мъже и посрещна удара на камшика, който се уви около кръста й. Едрият циганин се изсмя подигравателно и я дръпна към себе си.

— Пусни я, негоднико! Ако си мъж, ще се биеш с мен, не с нея — в гласа на Рафаел имаше недвусмислено предупреждение.

— Естествено, че ще се бия с теб, и то как! — Стиво освободи Алисия от камшика, застана с преценяващ поглед пред Рафаел и се разкрачи самоуверено.

— Той не е въоръжен, Стиво. Ти се биеш нечестно. Това не е обичайно между циганите. — Алисия трепереше от възмущение, очите й святкаха гневно. Обърна се, за да намери някакво оръжие, и се прокле, че не носеше камата си. Изпълнена с болка и чувство за безпомощност, тя проследи как двамата мъже правеха крачка след крачка един към друг. — Божичко, Рафаел няма да се справи със Стиво — пошепна беззвучно тя и затвори очи, за да отправи безмълвна молитва към небето. Стиво открай време беше известен като брутален побойник, който си служи с нечисти средства, за да победи противника.

В този миг въздухът се разцепи от гръмогласно проклятие.

— Какво става тук? Стиво! Какво правиш? — изрева Рудолфо.

— Махай се, старче. — Ръмжащ като вълк, който иска да прогони мечка, Стиво се обърна и се прицели с камшика в главата на Рудолфо. Замахна и кожените върви прелетяха само на сантиметър от лицето на водача.

— Ти, куче! Ти не си циганин, щом правиш такива неща! — Без да обръща внимание на съскащия камшик, Рудолфо направи няколко крачки напред. — Веднага престани, или ще те прогоня от племето. Кълна се в ръката на баща си, че ще го направя.

Сякаш беше излял кофа студена вода върху главата му с тези думи. Стиво замръзна насред движението. Да бъде прогонен от племето и обречен до края на живота си да се скита сам — това беше най-страшното наказание, което циганите налагаха на своите. По-страшно от смъртта.

— Няма да го направиш. Майка ми е Фури Дай!

— Аз пък съм водачът на племето и имам пълното право да вземам решения. — Рудолфо плю на земята пред краката на Стиво. — Ти нямаш чест. Ти си позор за племето ни. Върви си, защото видът ти ме разболява. — Той стисна ръце в юмруци и ги вдигна към гърдите си, за да обуздае гнева си. Без да каже дума, Стиво се отдалечи, но злобните пламъци в очите му показваха, че последната дума още не беше казана. Рудолфо продължи с пресекващ глас: — Алисия, Рафаел, веднага вървете в сватбената кола. Днес е вашата сватбена нощ и аз няма да позволя някой или нещо да ви попречи. Вървете!

Подчинявайки се на заповедта, Алисия забърза обратно към лагера, следвана от съпруга си. Едва когато се скриха между дърветата, Рудолфо се поддаде на болката и се хвана за гърдите.

— Няма да позволя нищо да те задържи далече от твоя горгио — пошепна безсилно той. — Той ще се грижи за теб, когато мен вече няма да ме има. — Свлече се на земята и отново се опита да се пребори със страха и болките. Не биваше да умира. Още не. Не и преди да е сигурен, че Алисия е щастлива.

Двамата стояха един до друг в малката кола и се опитваха да си поемат дъх след бягането. Под дебелото платнище цареше тишина, чуваше се само ускореното им дишане. Всеки усещаше болезнено близостта на другия и се носеше по течението на трепетното очакване.

Алисия изпитваше диво желание да се сгуши в прегръдката на Рафаел. Беше готова да падне в обятията му, но гордостта й не го позволяваше. Не можеше да забрави какво беше сторил на племето й.

— Добре ли си, Алисия? Той… нарани ли те? — прекъсна мълчанието Рафаел.

Тя се обърна бавно, избягвайки да го погледне.

— Не. Камшикът не ме улучи.

— Добре. — Рафаел беше смутен. Не можеше да забрави изпълнените с омраза думи, които тя беше хвърлила в лицето му преди малко. Искаше Алисия да го обича силно, да забрави горчивината, натрупала се в сърцето й, но не намираше думи да й го каже. Вместо това само въздъхна: — Алисия, моята сладка малка Алисия.

Дълбоко в себе си тя усети как звукът на гласа му разля по тялото й сладостна топлина. Чувстваше горещината на тялото му, а споменът за нежността му направо я пареше. Силното желание да му се отдаде, да се любят, вече като съпруг и съпруга, едва не надви повелята на разума.

Не знаеше откога стои срещу него и го гледа. Сърцето биеше с такава сила в гърдите й, че той със сигурност го чуваше.

— Стиво нарани ли те? — попита тя и гласът й потрепери.

— Не. Баща ти се намеси, преди да потече кръв. — Той протегна ръка и зарови пръсти в копринената черна грива. — Ти май се разтревожи за мен, моя малка циганко? Може би омразата ти към мен не е чак толкова силна, колкото казваш.

Алисия се отдръпна и се опита да скрие треперенето си.

— Аз… аз не искам никое живо същество да страда, горгио — измънка тя.

— Горгио… Защо продължаваш да ме наричаш с тази грозна дума? Името ми е Рафаел и ти го знаеш. Хайде, кажи името ми.

— Не се подчинявам на заповедите ти, горгио.

— Сега съм твой съпруг, Алисия. Ожених се за теб по вашите закони и обичаи. Ти трябва да ми се подчиняваш, не е ли така?

Тя кимна и се разтрепери още по-силно.

— Кажи Рафаел.

Гласът й беше едва доловим шепот.

— Рафаел.

— Прекрасно звучи от устните ти.

Алисия видя желанието в очите му и бързо направи крачка назад.

— Не, горгио, не ме докосвай! Никога вече!

— Никога? Никога е много дълго време, Алисия. — Преди да е успяла да се отдръпне, той я привлече в обятията си. — Сладката ми циганка! Толкова време мина…

Алисия пое дълбоко мъжкия му аромат, вкуси виното на езика му, когато я целуна. Трябваше да се отбранява, но сладостта на целувката му я зашемети.

Против волята й тялото й реагира на близостта му. По кожата й запълзяха топли тръпки и тя потръпна под докосването му. Собственото й тяло я предаде.

— Не, не! — Ако се любеха, това щеше да я унищожи. Той щеше да утоли жаждата си и безмилостно да я захвърли, както беше сторил предишния път. Не можеше да му вярва — той беше човекът, причинил гибелта на хората, които обичаше.

Трябваше да мисли за Ващи, не за милувките му. Този мъж щеше да унищожи и нея.

Страхът й даде нужната сила да се отдели от него.

— Води те похотта, не любовта! — изсъска ядно тя. Рафаел поклати глава.

— Не си права. Това важи за Стиво, но аз съм изпълнен с любов.

— Не смей да говориш за любов! Да не мислиш, че ти вярвам? Веднъж вече ме излъга.

— Никога не съм те лъгал за чувствата си, Алисия. В целувките ми нямаше фалш. Ръцете ми не лъжеха, когато те милваха. Тогава копнеех за теб, а сега копнежът ми е още по-силен.

— Защо тогава ме напусна, след като твърдиш, че все още копнееш за мен?

— Защото трябваше да си отида. Може би никога няма да разбереш и няма да ми простиш. — В очите му светеше нежност. — Онази нощ не биваше да се любя с теб. Трябваше да те оставя недокосната. Но ти беше невероятно красива и не издържах. Не можах да си отида, без да съм те любил. И не съжалявам. Никога няма да забравя нашата първа нощ.

Алисия беше зашеметена от дълбочината на чувствата, които се отразяваха върху лицето му. Дали казваше истината? Може би наистина се чувстваше привлечен от нея. Искаше да му повярва, но какво щеше да стане с клетвата й? Нима можеше да забрави Ваши и другите? Споменът за нападението над циганския лагер вледени сърцето й. Той беше отговорен за смъртта на близките й. Той, Рафаел де Виласандро.

— Ако наистина съжаляваш, ако изпитваш нещо към мен, ще ме оставиш на мира. — Гласът й беше студен, макар че сърцето й преливаше от любов. — Не разбирам защо баща ми толкова държеше да ме омъжи за теб.

— Той смята, че ти ме обичаш. Вярно ли е, Алисия?

— Не. Може би в онази нощ съм те обичала, но предателството ти разруши крехката привързаност, която изпитвах към теб. Не, Рафаел, ти никога няма да притежаваш сърцето ми.

Той направи две бързи крачки напред и очите му заблестяха от вътрешен огън. Сърцето му биеше ускорено.

— Ти си моя, Алисия. Баща ти каза думата си. Ти си моя. И ще те имам още тази нощ.

Алисия се почувства като сърна в капан. Хвърли се срещу него и заудря с юмруци по гърдите му.

— Мразя те, мразя те! Ще се боря с теб, докато имам сили. Може да ме имаш насила, но никога няма да ти дам любовта си!

Рафаел я улови, притисна я до гърдите си и устните му завладяха нейните. Ръцете му се плъзнаха по гърба й и тя престана да мисли. Пръстите му намериха гърдите й и ги обхванаха нежно. Забравила съпротивата си, тя зарови ръце в косата му, после заби нокти в раменете му. Прегърна го и без срам се притисна до него. Желанието й да се любят беше дори по-силно от неговото.

Рафаел отдели устни от нейните и проговори с нежен глас:

— Виждаш ли, ти не ме мразиш, Алисия. Мисля, че току-що ти го доказах.

Алисия скри лице в ръцете си и даде воля на сълзите си. Това беше истината. В този момент се мразеше ужасно, мразеше тялото си, което пламваше при всяко негово докосване. Не Рафаел беше врагът, тя трябваше да се бори срещу самата себе си. Тя беше своят най-голям враг.

Като видя сълзите й, Рафаел забрави дивото желание да я люби и поиска да я утеши. Беше готов да я вземе в обятията си и никога да не я пусне.

— Алисия!

— Моля те, остави ме, моля те! — Зелените й очи плуваха в сълзи. Трябваше да остане сама, за да се защити от чувствата, които я разтърсваха. Тя беше объркана, страхуваше се. Той не можеше да я разбере.

— Добре, Алисия, няма да те докосвам. Поне тази нощ не. Остани в самотното си легло. Ала не забравяй: аз те обичам и един ден ще те спечеля.

Алисия се събуди още при първия лъч на зората и скочи. Цяла нощ се бе мятала неспокойно в леглото си и сега имаше ужасно главоболие. Хладният утринен въздух погали пулсиращите й слепоочия.

— Какво да правя? Какво да правя? — изплака тя. Тъй като бе станала твърде бързо, главата я заболя още по-силно. Може би беше пила твърде много вино на сватбената трапеза? Не, не беше изпила повече от една чаша. Неразположението й беше причинено от напрежение и от тревога. Трябваше да си приготви лечебно питие, най-добре с мента.

Отвън се чу хихикането на децата. Тази сутрин й липсваха засмените им личица, но тъй като беше сватбената й нощ, ги бяха преместили в друга кола. Рудолфо беше помислил за всичко.

— Всъщност няма причина да не останат при мен. Аз нямам намерение да бъда жена на Рафаел, само ще нося името му. — Защо тези думи прозвучаха толкова тъжно? Защо не можеше да забрави нежността в очите му, когато снощи я остави сама?

Ако това беше нормална циганска сватба, тази сутрин Алисия трябваше да изложи на показ сватбения чаршаф, за да докаже чистотата си. Но целият лагер знаеше, че булката не е била девствена. Въпреки това не можеше да си позволи да се срамува. Думите на Рафаел отново отекнаха в главата й и й причиниха болка.

„… не бих понесъл да си отида, без да те любя. И не съжалявам. Никога няма да забравя онази нощ.“ Нима и тя не чувстваше същото? Ако беше честна към себе си, трябваше да признае, че е готова да му се отдаде отново, дори с цялата болка, с цялото презрение на народа си. Защо беше хвърлила в лицето му толкова злобни думи? От страх. От гордост и от гняв. Каза му, че иска той да си отиде и никога да не се връща при нея, ала знаеше, че думите й са лъжа. Когато стана от леглото, изведнъж се уплаши, че той беше приел думите й сериозно. Ами ако беше избягал през нощта? Можеше ли да го укори?

— Рафаел! Рафаел! — Забравила, че е само по нощница, тя обиколи лагера, за да го намери. Най-лошите й опасения се потвърдиха. Рафаел не беше при другите. Беше избягал, тя го бе прогонила със злия си език! Очите й се напълниха със сълзи и тя изтича обратно в колата си. Трябваше бързо да се облече и да тръгне да го търси.

— Не съм избягал, Алисия — обади се тих глас. Рафаел беше спал под колата й. — Не мога да те напусна. Не сме свършили онова, което започнахме. — Погледите им се срещнаха и той се усмихна.

Очевидно бе прочел мислите й. Алисия смутено сведе глава и в същото време изпъна рамене.

— Ще видим, горгио. Ще видим. — Изкачи стълбичката, отметна платнището и се скри в колата си, защото не искаше той да види радостта, която я бе обзели при появата му. Облече се грижливо, изчетка косата си, докато заблестя като коприна под слънчевата светлина, очерта очите си с въглен и намокри устните си със сок от боровинки, за да ги направи още по-червени. Вече беше омъжена жена и трябваше постоянно да носи кърпата си — това я изпълни с гордост, със странно чувство на задоволство. Щом трябваше да принадлежи на някой мъж, можеше само да се радва, че това беше Рафаел.

Тя го обичаше — защо да не го признае поне пред себе си? Слънцето, което надничаше през процепа на платнището, изведнъж стана по-ярко, въздухът — още по-свеж. Тя потърси с поглед Рафаел и го откри при другите мъже. Помагаше им да събират палатките и да подготвят колите за път. Наистина ли беше много по-едър и по-красив от всички други? Да, о, да! Поне в нейните очи. Въпреки че го бяха довели тук против волята му, той се смееше с другите и работеше също като тях, за да тръгнат по-скоро. От него ще излезе чудесен циганин, каза си тя с прилив на щастие и гордост. Щом другите му бяха простили, защо да не му прости и тя? Отново и отново си задаваше този въпрос, докато помагаше на жените да приготвят закуската.

— Той наистина е красив — каза в ухото й Зуба. — Почти колкото моя Тодеро. — Кроткият й поглед беше изпълнен с въпроси. Алисия бързо сведе очи и започна усърдно да бели картофи. Ала Зуба не издържа дълго, отведе я настрана и попита направо. — Кажи ми, Алисия, той направи ли те щастлива през нощта.

— Не.

— Не? Какво означава това?

Алисия извърна глава, неспособна да издържи на погледа на големите кафяви очи, които проникваха до сърцето й.

— Аз… не му позволих да ме докосне.

— Отказала си да му се отдадеш? — Зуба разочаровано разпери ръце. — Но защо?

— Защото той… той… нападението над лагера… аз…

— Ти се страхуваш от него. Признай, Алисия. Аз съм ти приятелка, заедно сме отраснали. Признай го пред себе си, ако не можеш пред мен. Това е причината. Страх те е да му дариш сърцето си.

— Естествено, че ме е страх. Нима можеш да ме обвиниш за това? — Алисия нервно подръпваше полата си. — Да не мислиш, че искам отново да ме нарани?

Зуба я хвана за раменете и я погледна дълбоко в очите.

— Пак ще те нарани, ако не се научиш да му вярваш и да прощаваш. Сама ще нараниш себе си.

— Но Рафаел…

— Той те обича. Защо не се опита да избяга тази нощ? Може би още не знае колко са дълбоки чувствата му, но аз знам. Дай му шанс да те направи щастлива. Аз не вярвам, че той е насъскал селяните срещу нас, ако си зададеш този въпрос, със сигурност ще отговориш като мен.

— Вече не знам какво да мисля. Някога всичко беше просто, но сега вече не е. Объркана съм.

Не можаха да си поговорят още, тъй като другите жени ги повикаха да се присъединят към тях. Сега не беше време за празни приказки, нищо, че в лагера имаше младоженка. Трябваше да свършат още много неща, за да тръгнат навреме. Алисия се присъедини към другите, но думите на Зуба отекваха в главата и, докато работеше. Отново и отново търсеше с поглед Рафаел и когато очите им се срещаха, на устните й се появяваше плаха усмивка.

Най-сетне събраха одеялата, палатките и готварските съдове, натовариха ги на колите, впрегнаха конете и пътуването можеше да започне. Рафаел се настани на капрата до Алисия и хвана юздите в здравата си ръка.

— И аз мога да управлявам конете, горгио — изрече сковано тя в отчаян опит да скрие чувствата си от него. Близостта му я вълнуваше силно и се стараеше да не го докосва, защото знаеше, че това отново ще запали огъня в гърдите й, толкова сладостен и мъчителен. Отново си спомни думите на Зуба и за момент се запита дали пък Рафаел не беше невинен. Възможно ли беше това? Толкова искаше да му вярва! Хвърли бърз поглед към него и когато забеляза, че я гледаше, бързо извърна глава.

— Не се извръщай, Алисия. Какво ти е? За какво мислиш? — Рафаел протегна ръка към нея, без да изпуска юздите от другата, и този път тя не се отдръпна. — Има още нещо, което те тревожи. Не е само фактът, че те оставих сама в гората, нали?

Алисия понечи да отговори, но не намери думи. Вместо това каза:

— Ние с теб сме толкова различни. Идваме от два противоположни свята. Татко сигурно не е бил на себе си, когато ни събра. Това няма да свърши добре. Не разбираш ли?

Рафаел стегна юздите.

— Аз мислех същото. Точно затова те напуснах онази сутрин. Но вече не съм толкова сигурен.

— Баща ми не биваше да изпраща хората си да те търсят. Според мен направи грешка, като те доведе отново тук.

— Очевидно е имал своите основания.

Пътят продължи в мълчание, докато всеки се опитваше да разбере собствените си чувства. Рафаел все още изпитваше гняв, че го бяха отвлекли така внезапно и му пречеха да изпълни мисията си, но сега гневът му беше смекчен от факта, че Рудолфо го бе направил само заради дъщеря си. Изпитваше уважение и симпатия към водача на циганите, но съзнаваше, че не може да остане дълго при тези хора. Как да обясни на Алисия защо трябваше да я напусне отново? Трудно му беше, но щеше да се опита. В гнева имаше твърде голяма мъка и двамата нямаше да издържат дълго.

„Въпреки всичко, което трябва да направя, въпреки всичко, което ми повелява разумът, аз не искам да си отида“ — помисли си той и отново стегна тежките кожени юзди, сякаш искаше да обуздае собственото си непокорно сърце.

Пътуваха през целия ден, като спираха само да напоят конете. Най-сетне падна здрач и оцвети равната земя в яркорозово и лавандуловосиньо. Слънцето изчезна зад хоризонта като огромно огнено кълбо и Алисия си каза, че за втори път щеше да остане насаме с Рафаел.

Цял ден трепереше от близостта на силната му мъжественост. Звукът на гласа му, миризмата на тялото му, допирът до силната, гъвкава ръка — всичко това я привличаше неустоимо.

Когато той беше до нея, светът беше жив и тя сякаш го виждаше за първи път. И сега отметна глава назад и се наслади на вятъра, който развяваше дългите й, разпуснати коси.

Рафаел се обърна към Алисия и красотата й отново го замая. Любовта, която изпитваше към това циганско момиче, не можеше да е фалшива. Когато я погледна в очите, Алисия бе омагьосана от чувствата, които прочете в дълбините им.

— Аз те обичам, Алисия, и моята любов не се подчинява на повелите на разума. Някакъв глас в главата ми ми казва, че съм безумец, че двамата сме твърде различни, но сърцето отказва да го приеме. Искам да се вслушам в зова на сърцето си. — Докато говореше, Рафаел спря конете, обърна ги и умело насочи колата към избраното място за почивка. Справя се не по-зле от нашите цигани, каза си Алисия и отново изпита гордост за него. Може би има циганска кръв, добави развеселено тя и отново се замисли какъв добър циганин щеше да излезе от него.

Рафаел й помогна да слезе от колата, стисна ръката й с дългите си пръсти и тя отново се разтрепери. Наистина ли беше казал, че я обича? Правилно ли беше чула?

— Рафаел… Рафаел… ти… ти каза ли… — Трябваше да го попита. Трябваше да знае отговора, преди да започне да се надява, че между тях може да има любов.

— Какво да съм казал? Какво има, Алисия?

Тя отвори уста да заговори, но преди да е изрекла първите думи, зад колата изникнаха Мала и Пало и се втурнаха да я прегръщат. Смееха се и дърпаха косите й, за да завоюват цялото й внимание.

— Липсваше ни, Алисия. Защо не ни позволиха да спим при теб? — Пало огледа намръщено чужденеца, очевидно знаеше, че той е причината за преместването им.

Алисия се изчерви.

— Но това беше сватбената ми нощ, Пало.

— О, ние нямаше да ви пречим. С Мала щяхме да сме тихи като агънца, нали, Мала?

Момиченцето кимна с усмивка. Когато вдигна плах поглед към Рафаел, всички разбраха, че го обожава.

— Ще ни позволите ли да спим при вас тази нощ? Рафаел мислеше за съвсем други неща и не намери подходящите думи.

— Ще видим. — Докато говореше, той сложи ръка на талията на Алисия и за първи път, откакто бе дошъл в циганския лагер, тя не се възпротиви на прегръдката му. — Тази нощ те искам само за себе си — пошепна в ухото й той.

Работата по устройването на лагера и приготвянето на вечерята ги раздели, но Алисия през цялото време усещаше върху себе си пронизващия поглед на Рафаел. Още се бореше вътрешно с любовта си, но съзнаваше, че е безпомощна. Зуба беше права. Ако отново отблъснеше Рафаел, щеше да нарани преди всичко себе си.

Сякаш мина цяла вечност, докато приключат с готвенето, докато се нахранят, разтоварят колите и почистят съдовете от вечерята. Най-сетне Алисия чу дълбокия, мек глас на Рафаел, който внезапно изникна зад нея и я повика по име.

— Другите отиват да спят, но ти няма да имаш време за сън, моя прекрасна циганко. — Дъхът му раздвижи косите й и по гърба й пробягаха тръпки. Въпреки това отново поиска да скрие от него истинските си чувства.

— Уморена съм, Рафаел. Утре ни чака дълъг път.

Той сложи ръка на талията й и тя потръпна от допира на силните му пръсти.

— Ах, Алисия, още се бориш с мен. Какво да направя? — Притисна я към горещото си тяло и тя се разтрепери. Тръгнаха към колата си, притиснати един до друг, сякаш танцуваха. Целувката му беше нежна, като обещание за онова, което ги очакваше.

— А, ето те, Алисия! — извика въодушевено Пало, който ги чакаше. — Разкажи ни някоя история!

Рафаел нямаше друг изход, освен да се присъедини към Алисия и децата, които седнаха на един изгнил пън. Пало и Мала се разположиха удобно в краката на Алисия и вдигнаха глави в очакване. Алисия тържествено съобщи, че днес ще им разкаже историята за първия мъж и първата жена.

— Вярваш ли в Адам и Ева? — попита засмяно Рафаел и седна до нея на пъна.

Тя го изгледа с добре изигран ужас.

— Адам и Ева ли? Не. Аз съм циганка, а циганите знаят истината. — Засмя се и прибра дългата си коса на тила.

— Истината? — повтори той и вдигна въпросително едната си вежда. — И каква е тя?

Буйната кестенява коса блещукаше под светлината на огъня и той отново се наслади на красотата й. Скъпата му малка циганка.

— О Дел направил първия мъж от гипс и го сложил в пещта да се опече. Обаче бил толкова зает да създава пустините и долините на реките, че забравил да го извади навреме. Когато го извадил, мъжът бил черен.

— Значи мавър — прекъсна я Пало.

— Мавър ли? Колко интересно. Не знаех, че първият човек е бил мавър. — Рафаел я изгледа отстрани, но я остави да продължи. — Какво станало после?

Алисия усети допира на силното му бедро до своето и се наслади на играта на твърдите мускули. За да се съсредоточи изцяло върху историята си, тя се отмести малко от него и продължи:

— Тогава О Дел направил още един човек. Обаче го извадил от пещта твърде рано.

— Той бил първият испанец — оповести гордо Мала. Чужденецът трябваше да види колко много знае малкото циганско момиче.

Рафаел потръпна и се запита какво ли щеше да стане, ако Торкемада чуеше тази история. Според него това беше ерес, която заслужаваше най-строго наказание. Но така ли беше в действителност? Еретици ли бяха циганите? Езичници? Не. Той не го вярваше. Историята беше безкрайно интересна.

— Първият испанец?

— Първият от бялата раса — отговориха в хор Пало и Мала. Рафаел помисли, че историята е свършила, но Алисия го погледна укорно със зелените си очи, за да го накара да замълчи.

— Третият опит бил успешен. О Дел отново направил мъж от гипс и го опекъл точно както трябва. Нито твърде дълго, нито твърде кратко. Получил се красив светлокафяв мъж — първият циганин! — Смехът й прозвуча триумфално и Рафаел се зарази от веселостта й.

— А после направил за всеки от тях жена — каза Пало насред смеха и детският му глас прозвуча напълно сериозно. Мала поклати глава. Очевидно не беше съгласна с братчето си.

— Аз мисля, че О Дел е създал първо жената, а после мъжа. Както е при раждането. Мъжът идва от жената, не обратното.

Пало я погледна изненадано, но веднага намери какво да отговори.

— Мъжът е бил пръв. Нали мъж води племето!

— Обаче Фури Дай е жена. — Мала нямаше намерение да отстъпи. Двамата бяха готови да се скарат сериозно.

Рафаел вдигна децата в силните си ръце и ги понесе към колата на Зуба.

— Крайно време е да си лягате! — Внимателно ги остави на земята пред платнището и се направи, че не чува протестите и молбите им да останат при Алисия. Тази нощ красивата циганка трябваше да бъде само негова.

— Не бива така, Рафаел, какво ще си помислят децата? — Алисия се запъти към тях, но той я задържа.

— Ще разберат, че искаме да сме сами. Време е да се научат да разбират. — Преди да е успяла да протестира, той я вдигна на ръце и я понесе към колата. Отметна платнището, влезе и я тръшна на леглото с многозначителна усмивка. — Няма да позволя отново да ме отблъснеш, Алисия. — Красотата й, ароматът и близостта й го замаяха и погледът му се замъгли. Тъмната й коса се разпиля по чаршафите като копринена прежда, очите й светеха в мрака като изумруди.

— Нали ти казах, Рафаел…

— А аз ти казах, че ми принадлежиш. Тази нощ ще бъдеш моя, Алисия. Само моя. — Решителността му не се разколеба и когато тя стисна ръце в юмруци. — Би ми било по-приятно, ако не се бориш с мен така упорито. Искам да копнееш за мен също така силно, както аз копнея за теб. Въпреки това тази нощ няма да напусна колата ти, за да спя сам.

Жадният му поглед показваше, че се радва на предстоящия празник на чувствата, и тя най-сетне повярва, че онази нощ не я беше любил под звездите, за да може да избяга.

Въпреки това Алисия си припомни клетвата си и отчаяно се опита да му избяга. Тя беше циганка. Беше смела, но днес трепереше от страх. Страхуваше се от любовта си към този чужденец повече, отколкото от камшика на Стиво.

— Как да ти позволя да ме докоснеш, след всичко, което направи? — попита отчаяно тя. — Ти донесе на народа ми смърт и разрушение. — Очите й гледаха предизвикателно.

— Смърт? Разрушение? — Сякаш му бе ударила плесница. Когато осъзна значението на обвинението й, погледът му потъмня от гняв.

— Селяните и войниците, които нападнаха лагера ни и убиха толкова хора… Видях как загина Ващи. Бедната Ващи… — Тя затвори очи и потръпна от ужасния спомен.

— И си повярвала, че аз… Господи! Не е чудно, че ми каза колко ме мразиш. — Той й обърна гръб и поклати глава. — Не бях аз, Алисия. Никога не бих извършил подобна подлост.

Тя искаше да му повярва, но упоритостта и циганската гордост не й позволиха да се задоволи с уверението му.

— Кой тогава го е направил? Как са ни намерили?

— Виновни са двамата мъже, които се опитаха да ме убият. Върнали се да потърсят трупа ми и видели лагера ви. — Рафаел удари с юмрук дебелите дъски, сякаш искаше да ги пробие. — Алчни кучета! Когато се върнах да те търся, те тъкмо претърсваха изгорения лагер за злато и чух разговора им. Ако знаех какво ще направят, щях да ги убия в първия миг, в който ги видях.

— Върнал си се да ме търсиш? — Алисия не можеше да повярва на ушите си. Той се обърна и тя прочете истината в очите му. — Наистина ли се върна? — пошепна задавено тя.

— Да, върнах се. Бях полудял от тревога. Страхувах се, че вече не си между живите, и тази мисъл едва не ме уби. — Той коленичи пред нея и зашепна: — О, Алисия, Алисия, никога не бих те предал по този начин. Трябва да ми повярваш.

И тя му повярва. В този момент никой не би се усъмнил в искреността му. Преглъщайки бързо, за да не избухне в плач, тя разтвори ръце да го прегърне. Сърцето й преливаше от любов. Сега беше неин ред да го утеши, да помоли за прошка, че му бе причинила такава несправедливост. Как бе могла да повярва във вината му? Да го помисли за предател!

— Вярвам ти, Рафаел — пошепна тя и когато го прегърна, в тялото й лумна могъщо желание. Той беше силен и топъл и излъчваше мъжественост, която я привличаше като водовъртежите на буйна планинска река. Не можеше да го мрази, даже да беше отговорен за трагедията. — О, Рафаел, любими мой!

Двамата се прегърнаха, обзети от засилваща се възбуда. Тя усети мъжествеността му под дрехите, но сега страстта му не я уплаши, вместо това изпита сладка болка.

Ръката му помилва гърдите й и в слабините й пламна огън. Зърната й се втвърдиха и щръкнаха под милувките му. Беше прекрасно отново да лежи в прегръдката му.

— О, Рафаел…

Лицето му беше зачервено, той дишаше тежко. Как бе могъл да забрави колко прекрасна беше тя. Как можеше да си въобразява, че ще изживее живота си без нея! Помилва тънката материя на блузата й и я свали от раменете й. Когато разголи гърдите й, спря да диша.

— Боже мой — прошепна дрезгаво той. В този миг забрави всичко друго в живота си. Хуан Дорадо, картината, мисията си. Всичко. Искаше само любовта й. Искаше да остане с нея до края на живота си.

Завладя устните й в жадна, настойчива целувка и тя се предаде. Искаше него, само него. Тя го обичаше. Той се бе върнал, за да я намери след нападението над лагера. Върна се при нея! Когато отговори на целувката му, съпротивата й окончателно се сломи и тя се предаде изцяло на копнежите и желанията си. Устата му държеше нейната в плен. Топлината на кожата му, горещината на устните и езика му й дадоха да разбере колко силно я искаше, как жадуваше за нея.

Рафаел свали бавно, с внимателни движения, блузата и горната й пола. Нарочно се бавеше, за да се наслади до край на този магичен момент. Последваха долните поли, накрая и ризата. Най-сетне Алисия застана пред него съвсем гола, горда като езическа богиня, и се окъпа в топлината на погледа му. Когато я помилва, тя усети треперенето му. Нервен. Рафаел беше нервен. Защо? Погледна го въпросително и разбра отговора, преди да го е изрекъл.

— Ти събуди в мен чувства, за чието съществуване не подозирах. Аз съм силен мъж, а треперя като дете. — Той отдръпна ръката си и я погледна втренчено. — Ти ме омагьоса, красива вълшебнице.

— Не аз, О Дел те е омагьосал — прошепна пресипнало Алисия.

— Искам това да бъде най-хубавата ти нощ, Алисия. Искам никога да не я забравиш. — Той я положи внимателно върху леглото и се зае да изследва тялото й с ръце и устни. Милувките му я замаяха с чувствената си нежност и запалиха в тялото й пламенно желание да го усети в себе си. Рафаел я остави за момент, за да се освободи от дрехите си, и застана пред нея в цялата си горда мъжественост, облян от лунната светлина. Великолепен мъж, силен и гъвкав. Алисия изпита гордостта на собственица. Нейният Рафаел! Силен като мечка, подвижен като дива котка, с широки рамене, тесни хълбоци и дълги, стройни крака. Външността му беше невероятно възбуждаща.

Рафаел се наслади на пламенния й поглед. Толкова хубаво беше да вижда възхищението в очите й. Легна до нея, взе ръката й и я поведе към коравата си мъжественост.

Тялото й се сгуши нежно в неговото. Нетърпеливите й пръсти се плъзнаха по широките рамене, опипаха твърдия гръден кош и слязоха към слабините.

— Люби ме. Люби ме сега… — Когато желанието й стана непоносимо, той покри тялото й със своето и я обсипа с нежни ласки и целувки. Когато внимателно проникна в нея, тя се надигна насреща му и уви дългите си стройни бедра около хълбоците му, за да се нагоди към ритъма му.

— Алисия! — Викът му беше като благодарствена молитва. Зарови се дълбоко в нея и затвори очи, обзет от усещане за най-висше блаженство. Когато лежеше в обятията й, се чувстваше на небето — сякаш тя беше изпратена специално за него. Сякаш се бяха слели две звезди. Той се усмихна, припомнил си времето, когато тя му разказваше, че всеки циганин си има звезда. В този момент тя беше всичко за него — нимфа, изкусителка, ангел, крехка като цвете и надарена с огън на звезда.

Алисия се движеше с него, тялото й се притискаше към неговото, за да го завладее, да го направи част от себе си. На света нямаше нищо друго, освен мъжа, когото обичаше. Защо не можеше времето да спре и земята да престане да се върти, за да останат завинаги заедно!

Когато погледите им се срещнаха, в телата им се разля сладка топлина. Притисната до него, Алисия извика името му и зарови лице в топлите му гърди, вдишвайки дълбоко мъжкия му аромат. Как бе могла да повярва, че е възможно да живее без този екстаз?

— Сега никога няма да ме напуснеш — прошепна задъхано тя и му предложи устните си за целувка.

Рафаел я погледна с болка и нежно приглади назад нападалите тъмни къдрици. От този миг нататък Алисия беше негова. Как би могъл да я напусне? Въпреки това трябваше. Трябваше. Мисълта беше мъчителна и той се опита да я прогони от съзнанието си. Прегърна здраво Алисия и я притисна до гърдите си. Накрая двамата потънаха в блажените обятия на съня.

Рафаел се събуди, когато първите лъчи на слънцето проникнаха през процепите на колата. Погледът му веднага бе прикован към красавицата, която лежеше в обятията му. Дългите ресници бяха като ветрила върху бузите й, гъстата коса беше нападала като тъмна копринена наметка по гърдите и раменете. Сърцето се препълни с нежност и болка. Както лежеше сгушена до него, тя изглеждаше толкова млада и невинна, че той си пожела с цялото си сърце да не я нарани отново. „Напускам те. Пак трябва да те напусна, любов моя. Но не мога да променя нещата. Докато Испания не се освободи от чудовищната власт на Торкемада, съм длъжен да правя всичко, което мога…“

Сякаш усетила мислите му, Алисия се раздвижи насън и с доволна усмивка вдигна ръка да помилва твърдата му гръд.

Какво можеше да й каже? Как да намери правилните думи, за да й обясни какво трябваше да направи? Споменът за страстта, която бяха споделили, ускори пулса му и той усети как в сърцето му се надигна гняв към самия себе си и към света. Така му се искаше да предпази Алисия от всяка болка, но вместо това отново щеше да стане инструмент за мъчение. А не биваше да забравя и Стиво. Той явно беше обсебен от желанието да притежава Алисия и неизбежно щеше да й причини зло. Можеше ли да я остави сама с него? Дали Рудолфо ще съумее да я опази?

Мисълта за Рудолфо трябваше да го утеши, вместо това го изпълни с мрачни предчувствия. Сърцето го подтикваше да остане с жената, която обичаше. Помилва я по косата и затвори очи. Вече не можеше да отрича, че я обичаше, но не можеше да остане. Нямаше да се успокои, докато не изпълни мисията си. Така изискваше съвестта му.

— Обичам те, Алисия — пошепна той. Сега разбираше изпепеляващата страст на баща му към жената, която не принадлежеше на неговия народ. Циганин или кастилец, той щеше да обича Алисия до края на дните си. Вече не го притесняваше, че тя беше част от вечно скитащо се племе, че изповядваше друга вяра и имаше други навици на живот. Доскоро беше вярвал, че тези неща имат значение, но сега разбираше, че важни са единствено сърцата.

Алисия потрепери насън, той я прегърна и я затопли с горещото си тяло, докато треперенето престана. Какво щеше да стане с нея, след като той бе запалил в тялото й изгаряща страст? Можеше ли да се надява, че няма да й се случи нищо, докато той се завърне? Щеше ли тя да разбере защо искаше да я напусне? Непременно трябваше да намери правилните думи.

„Ако животът беше по-лесен, любов моя — размишляваше той, — щях да съм напълно доволен да живея като циганин, двамата да обикаляме света и да се радваме на любовта си.“ Погледът му се плъзгаше по вътрешността на циганската кола: пъстри одеяла, наредени грижливо до леглото, тигани и тенджери, окачени по стените. Все признаци на номадски живот. Циганите имаха съвсем малко собственост, но живееха много по-щастливо от богатите испанци. Без големи имения, без пари и скъпоценности, те бяха свободни, щастливи, не се замисляха особено за тежестта на живота, не се бояха от загубата на богатството си, което беше тежък товар за всеки мъж в Испания. Небето беше покривът им, цялата земя беше техният подслон, смехът — тяхната музика.

Доскоро и той ги смяташе за крадци, но сега знаеше, че не е бил прав. Циганите имаха строг кодекс на честта — това му стана ясно през последните два дни, когато имаше възможност да ги наблюдава непрекъснато. Вземаха от земята само онова, което им беше нужно да задоволят непосредствените си потребности. Не бяха алчни и никога не вземаха нещо, което не им беше дадено от О Дел. О Дел! Циганите не бяха еретици. О Дел беше само друго име за единия бог.

Алисия усети погледа му, чу равномерното дишане на мъжа, който лежеше до нея, и отвори очи. Значи не е било сън.

— Рафаел — пошепна тя и помилва бузата му, за да се увери, че той беше реален, а не плод на въображението й.

— Добро утро — отговори дрезгаво Рафаел и Алисия се изчерви, като си спомни за нощта, която бяха прекарали в любовна прегръдка. Той познаваше всяка частица от тялото й, беше го изследвал с ръце и устни и сега тя наистина беше негова.

— Рафаел, аз те обичам и съм щастлива да бъда твоя жена.

— Алисия… — Трябваше да й каже сега. Ако отложеше мига на истината, щеше да я нарани още по-силно.

Алисия бързо сложи пръст на устните му.

— Не. Дръж ме здраво. Люби ме. — Искаше да усети отново топлото, силно тяло, да го люби, както беше направила през нощта. — Обичам ръцете ти върху тялото ми, устните ти върху моите. Нека да не губим скъпоценно време в думи.

Той я привлече към себе си и докато устните му се плъзгаха по нежната кожа на шията й и ръцете му милваха съвършеното й тяло, пламъкът на любовта ги обгърна от всички страни.

— Рафаел — въздъхна Алисия и се отдаде на нежността му. Отговори на целувките му и когато телата им се сляха, сърцето й се понесе на вълните на физическата наслада.

Когато удовлетвориха страстта си, двамата отново заспаха, без да чуват шумовете от будещия се лагер.

„Никога вече няма да ме напусне. Той ме обича“ — помисли Алисия и се усмихна блажено, затворила очи. Сгуши се в топлите му ръце и си пожела да остане завинаги така.

След около час Рафаел се събуди и видя, че е сам в колата. Облече се бързо и потърси Алисия, която тъкмо събираше дърва за огъня. Скочи от колата и отиде да нахрани конете. Рудолфо му беше възложил тази задача вероятно за да го изпита. Досега устояваше с желязна упоритост на изкушението да избяга. Вече не беше нужно да се пита каква е причината. Причината беше Алисия.

— О, нима си още тук? — попита подигравателно Стиво, излезе иззад едно дърво и впи пронизващ поглед в Рафаел.

— Естествено, че съм тук. Да не мислиш, че ще си отида само защото знам какво изпитваш към Алисия? — Рафаел се разкрачи, опря ръце на хълбоците и отговори на погледа му.

Стиво избухна в подигравателен смях.

— Това е само въпрос на време. — Изпухтя презрително и обясни: — Горгио са като риби. След три дни започват да вонят. — Изсмя се отново, стисна носа си и се отдалечи.

— Нагло копеле! — изруга Рафаел. — Суетен и груб егоист. Сигурно иска да го смятат за цар на циганите, затова се перчи като паун.

Стиво се направи, че не е чул думите му. Реакцията дойде от друга страна.

— И аз мисля така, горгио — проговори сладък женски глас и Рафаел позна Солис. Жената излезе от храстите и се запъти към него с поклащащи се хълбоци и предизвикателна усмивка. Наведе се, уж трябваше да вдигне нещо от земята, и му предложи гледката на пълните си гърди.

Рафаел се усмихна смутено. Котешкият маниер и пламтящите очи бяха привлекателни, но вече не бяха в състояние да го възбудят. Откакто имаше Алисия, дори не помисляше да погледне друга жена, колкото и да беше изкусителна.

Солис придърпа блузата си и го погледна с премрежени очи.

— Наблизо има малко езеро. Е, не е като реката, но водата му е хладна и бистра. Искаш ли да поплуваме?

Рафаел поклати глава и се опита да се отдалечи. Беше чул другите цигани да говорят за лекомислието на Солис и знаеше, че любовникът й рискува един ден да го намерят с нож в гърба. Мъжът й не можеше вечно да си затваря очите за волностите й.

Докато бързаше между дърветата, Рафаел имаше само една мисъл: да избяга колкото се може по-далече от тази вълчица, преди някой от циганите да ги види заедно и да си извади погрешни заключения. Когато излезе от храстите, той чу конски тропот и хукна в тази посока. Ако беше Тодеро, който се връщаше от утринната си разходка, щеше да поиска подкрепата му, за да дадат добър урок на тази жена. Размаха ръце, за да привлече вниманието на ездачите, но когато те наближиха, с ужас разбра, че не бяха цигани.

— Карлос! Не мога да повярвам! — пошепна той, разкъсван между радостта и тревогата. Сега можеше да напусне циганския лагер, но това беше последното, което искаше в момента. Не можеше да си отиде, без да говори с Алисия и да й обещае, че ще се върне веднага щом изпълни мисията си. Трябваше да й каже всичко още сутринта, но сега беше твърде късно да се разкайва.

Когато ездачите се приближиха, Рафаел забеляза, че бяха въоръжени, и се стъписа. Те препускаха право насреща му, насочили оръжията си към него, и той се сети едва сега, че беше в циганско облекло. След минута въоръжените мъже връхлетяха върху него като четиримата конници на апокалипсиса.

— Карлос, Карлос, аз съм, Рафаел! — Гласът му се изгуби в ехото на конския тропот. — Божичко, собственият ми брат ще ме убие! — Това беше последният му вик, преди острието на меча да го прониже и да го свали на земята.

Рафаел вдигна глава и се огледа замаяно, опитвайки се да пренебрегне пронизващата болка.

— Карлос! — В този миг нападателят го позна и извика ужасено.

— Исусе Христе, това е брат ми! Карлос стегна юздите с такава сила, че едва не падна от коня, и възбудено размаха ръце. — Спрете, глупаци, веднага спрете! Това не е циганин, това е Рафаел! — Скочи от седлото и се втурна към падналия. — Лошо ли си ранен?

— Не, раната е повърхностна — изпъшка Рафаел. — Но е много болезнена. Благодаря на бога, че никога не си бил особено точен в ударите с меч, братко, иначе щях вече да съм мъртвец. — Притисна длан към раната и се опита да спре кръвта. Само няколко сантиметра вдясно и раната щеше да бъде смъртоносна.

Карлос смъкна кърпата от врата му, стегна ръката му над раната и го огледа подозрително.

— Какво търсиш тук? Защо си в този вид? Въпреки болките си Рафаел се усмихна.

— Който се придвижва като циганин през страната, трябва да се облича като циганин. Това е сватбеният ми костюм, братко.

— Сватбен костюм? Ти да не си полудял? Нямаме време за шеги. Трябва да те махнем оттук, преди да са ни открили. Тогава ще сме принудени да се бием.

— Да се биете? Не, братко, няма да има битка. Моля те, Карлос, остави тези хора на мира.

— Да ги оставя на мира? Тези крадливи копелета те отвлякоха, измъкнаха те от моята земя. Ако бях събрал повече хора, сега щяха да изпитат божието наказание!

Рафаел се надигна с мъка и се вкопчи в раменете на брат си.

— Не! Не смей! Обещай ми, че няма да ги закачаш. Те са честни хора. Вярно е, че ме отвлякоха, но вината е изцяло моя.

— Каква вина? Да, разбирам, ти не си на себе си. Защо да си виновен? Те са те вързали като животно. Когато Пепе ми разказа, се заклех да отмъстя. Само като си помисля — собственият ми брат, испанец и кастилец, да не е сигурен на моята земя! — Карлос внимателно положи брат си на земята и го погледна пронизващо. — Знаеш какво е мнението ми за циганите.

— Не си прав. И двамата не бяхме прави да ги съдим толкова строго. Сега знам истината. През последните дни имах възможност да ги опозная.

— Добре, добре, да речем, че съм ги преценил погрешно. Въпреки това съм на мнение, че трябва да им дадем добър урок, та да се научат да не отвличат кастилци от собствената им земя. Но ще се подчиня на желанието ти и няма да ги закачам. — Той помогна на брат си да седне и махна на един от мъжете да доведе коня, който водеше за юздата. — Довел съм ти Дябло. Рафаел се поколеба.

— Почакай, Карлос, не мога да си тръгна така. Трябва да говоря с един човек. Трябва да се сбогувам.

— Да се сбогуваш? Да се сбогуваш с циганите? — Изведнъж Карлос разбра. — Тук е замесена жена, нали?

— Жена ми. Да, тя е циганка. Отвлякоха ме, за да отмъстят за честта й, и сега съм женен човек. Не разбираш ли, братко, не мога да си тръгна, без да я видя още веднъж! — Рафаел се гърчеше от болки, но въпреки това се опита да стане. Карлос го натисна към земята.

— Дойдох да те отведа вкъщи и ще го направя веднага. Нямаш време за любовни приключения. Не ми се сърди, но съм толкова ядосан, че с радост ще излея лошото си настроение върху негодниците, които ти толкова цениш. Ти ще си виновен, ако хората ми разбият няколко глави. Яздихме дълго, докато те открием. Не мога да им заповядам да седнат и да чакат, докато брат ми се сбогува с циганската вещица.

— Тя ми е жена!

— Глупости! Бракът ви не е сключен пред свещеник. Ти знаеш не по-зле от мен, че церемонията, която са ти натрапили, не важи. Жената ти е любовница, нищо повече. Хайде, опитай се да станеш. Търпението ми свърши. — Карлос се метна на коня си и хвърли предупредителен поглед към брат си.

— Не мога да я напусна, преди да съм й казал защо си отивам. Няма да трае дълго, Карлос. — Рафаел трепереше от болка. От опит знаеше, че Карлос ставаше много жесток, когато някой се опиташе да го измами. Гордостта беше най-отличителната му черта и един ден щеше да го доведе до гибел. За да запази уважението на хората си, беше готов да плюе в лицето на дявола. — Моля те, братко.

Преди Карлос да е успял да отговори, вниманието им бе привлечено от странно шумолене в храстите. Карлос даде знак на един от мъжете да провери откъде идваше шумът. Испанецът разбута клоните с меча си и предизвика отчаяни женски писъци. От храстите излезе уплашената до смърт Солис, хвърли се на земята и помоли за милост.

— Това ли е твоята циганка, Рафаел? — попита Карлос и изпухтя презрително.

— Не!

— Тогава значи е подслушвала. — Унищожителният поглед на Карлос не се откъсваше от коленичилата жена. — Налага се да я вземем с нас. Виж колко е красива, Пепе. Давам ти я.

— Не смей да я докосваш, Карлос. Ще тръгна с теб. — Рафаел хвана ръката на Солис и й помогна да се изправи. — Не се плаши, няма да им позволя да ти сторят зло.

— Аз… аз… само се опитах да те намеря… Съжалявам…

— Не си извършила нищо лошо, но сега можеш да ми направиш голяма услуга. Трябва да кажеш нещо на Алисия от мое име. Ще го направиш ли, Солис? Моля те.

Очите на Солис бяха пълни със страх. Отлично помнеше нападението над циганския лагер, смъртта на Ващи, загинала пред очите й. В момента беше готова да обещае всичко на горгиото, за да се спаси.

— Да, да, ще направя всичко, което ми кажеш.

Рафаел я погледна изпитателно в очите. Не беше сигурен може ли да й се довери. Макар че се беше опитала да го прелъсти, тя принадлежеше към народа на Алисия и беше единствената му надежда да изпрати последните си думи на жената, която обичаше.

— Кажи на Алисия, че е трябвало да си отида. Не искам на съвестта ми да тежи кръвопролитие. — Рафаел посочи въоръжените конници. — Трябва да тръгна веднага. Кажи й какво се е случило и че ще се върна при нея. Ще се върна и ще я намеря, разбираш ли?

— Разбирам. Сега я напускаш, но ще се върнеш при нея. Точно така ще й кажа. — Солис гледаше с учудване раната на ръката му. Защо Рафаел трябваше да тръгне с хората, които преди малко се бяха опитали да го убият? Горгио бяха странни хора. Когато се обърна да си върви, Рафаел я хвана за ръката.

— Почакай. — Тя се обърна и той свали от ръката си пръстена, който беше принадлежал на майка му — най-скъпото му притежание. — Дай пръстена на Алисия. Това трябва да й покаже, че ще се върна. — Пусна пръстена в шепата й и напразно се опита да скрие сълзите в очите си. Алисия щеше да го чака. Той щеше да се върне при нея. Защото я обичаше.

Солис стисна пръстена в шепата си и се усмихна.

— Ще го дам на Алисия. Имаш думата ми. — Тя проследи как Рафаел с мъка възседна коня си, държейки ранената си ръка. Едва когато ездачите се скриха зад храстите, се запъти обратно към лагера. — Значи искаш да дам пръстена на скъпата ти женичка, горгио? — изсъска тя и се изплю върху златната халка. — Избяга от мен, като че съм отровна, а докато ми говореше за онова мършаво момиче, очите ти се напълниха със сълзи! — Като си припомни отвратения поглед, който Рафаел й бе хвърлил одеве в гората, тя се ядоса още повече. — Проклет да си, горделивецо! Високопоставеният и могъщ горгио не се интересува от бедната циганка! — Солис избухна в грозен смях.

— Алисия се държи така, сякаш съм само прах под нозете й, сякаш потребността ми да имам мъж е болест. Разхожда се с вирнат нос, сякаш е циганската кралица, а пък аз съм чувала старите циганки да си шепнат, че тя изобщо не е от нашите. Ще видим какво ще остане от гордостта й, като свърша с нея — закани се тя.

Стиснала пръстена, тя спря за миг, изкушена да остави красивото бижу за себе си, но после й хрумна по-добра идея.

— Добре, горгио, ще дам пръстена ти на милата Алисия — пошепна тя. — Дала съм обещание и ще го изпълня. — Събра дългите си поли и се втурна към лагера.

Крякането на кокошката и ругатните на Алисия привлякоха вниманието на циганите. Какво, за бога, правеше дъщерята на Рудолфо?

— Глупаво пиле! Дяволско изчадие! — Перушината гъделичкаше Алисия. Сънародниците й бяха на мнение, че яйцата, млякото и други „хлъзгави“ субстанции отслабват човешкия организъм, затова никой циганин не хапваше яйца. Миналата нощ обаче Рафаел бе помолил за яйце за закуска и Алисия реши да изпълни желанието му. Щом обичаше яйца, трябваше да ги има. Беше решила да му поднесе изненада.

Докато чакаше търпеливо кокошката да снесе яйце, тя приготви лук, парче сушено свинско и малко див чесън. В момента нямаше пипер, но щеше да се справи и без него.

— Днес се радвам, че Кея те открадна, глупаво пиле — каза с усмивка младата жена, когато кокошката снесе още едно яйце, и побърза да го хване. — За награда ще се погрижа да не се озовеш в тенджерата още довечера. Виждаш ли колко съм добра! — Тя прогони весело кокошката и се зае да приготвя яйцата. Беше толкова погълната от готвенето, че не забеляза появата на Рудолфо.

— Нима ще ядеш яйца? — попита той с добре изигран ужас.

— Приготвям ги за съпруга си, татко. Горгио имат странни навици на хранене, но съм решила да го поглезя, ако това го прави щастлив.

— Очевидно мъжът ти е бил добър към теб. Чета го по лицето ти и се радвам, Алисия.

— Той е всичко, за което съм си мечтала, татко. Аз съм най-щастливата между жените. Обичам и съм обичана. — Тя разбърка внимателно яйцата и погледна с обич баща си. — Благодаря ти, че ми го доведе, татко. Както винаги досега, ти доказа, че знаеш какво правиш. Той ще стане чудесен циганин.

За момент лицето на Рудолфо помрачня и усмивката му угасна, но веселите искри в очите на дъщеря му прогониха загрижеността му.

— Чудесен циганин, казваш. Да, може би… Познава конете и ги обича също като нас. — Рудолфо се огледа, питайки се къде се бе скрил зетят му. Трябваше вече да е приключил с храненето и пиенето на конете.

Алисия опита яйцата и хареса вкуса на ястието. Рудолфо я смъмри, но тя се засмя самоуверено.

— Не се притеснявай, татко. Рафаел ще стане циганин, но аз няма да стана горгио, въпреки че искам да опозная традициите и странните обичаи на народа му.

Дали някога ще живее щастливо сред народа си? — запита се за пореден път Рудолфо, изкушен да й каже истината, след като вече бе намерила любовта си. Вместо това цъкна неодобрително и каза само:

— Не се опитвай да живееш между два свята, Чави. Имаш само един задник и не можеш да яздиш два коня едновременно.

Алисия прихвана дългата си коса и гордо вирна носле.

— Аз съм циганка, татко, и винаги ще си остана такава. — Изсипа яйцата в дървената чиния, която беше украсила с резенчета ябълки, и се засмя. — Не се притеснявай за мен.

Двамата с Рудолфо отидоха до края на циганския лагер, за да потърсят Рафаел. В този миг между крайните коли се появи Солис, препъвайки се от усърдие да се прибере по-скоро. Алисия я огледа любопитно и с известна ревност, същото много добре знаеше какво е търсила Солис в гората. Очевидно е последвала Рафаел като разгонена котка, каза си тя, но няма да й позволя да ми го отнеме.

Като се дръпна бързо настрана, за да не се сблъска със Солис, Алисия се обърна към конете с надеждата да забележи някъде Рафаел. Да не би да се бяха разминали.

— Няма да го намериш — произнесе зад нея Солис. — Той си отиде.

— Отишъл си е? — Алисия се обърна рязко и едва не разсипа чинията с яйцата.

— Да, отиде си — потвърди Солис и й показа златния пръстен. — Остави ти това.

Преди Алисия да е успяла да реагира, Рудолфо застана заплашително пред Солис.

— Какви ги говориш, жено? — изгърмя той и очите му засвяткаха опасно.

— Горгиото напусна циганската си невеста — обясни развеселено Солис. — Тръгна с мъже от неговия народ.

— Не! — извика стреснато Алисия. — Лъжеш! Той не би ме напуснал, не и сега. Не, не ти вярвам! — Тя захвърли чинията, сграбчи Солис за раменете и я раздруса, докато очите й я умоляваха да признае, че я е излъгала. — Не е вярно, нали? Признай, че ме излъга — Едва намесата на Рудолфо ги раздели О Дели.

— Тишина! — изгърмя гласът му и двете жени се подчиниха, както бяха свикнали от детските си години. — Първо ти — кимна той към Солис. — Говори.

— Горгиото напусна лагера. Бях тръгнала към езерото да се изкъпя, когато видях четирима мъже на коне да препускат право към него и да му махат. Като ги видя, горгиото се развълнува и размаха ръце като обсебен от дявола. — Солис нервно навлажни с език пресъхналите си устни. Всъщност дотук не беше казала нито една лъжа.

— Ами ако са били врагове? — изплака Алисия, която отказваше да повярва, че Рафаел я е напуснал отново след първата им любовна нощ. — Моля те, татко, трябва да тръгнем след него! Ами ако го убият?

— Да го убият? Даже горгио не убиват братята си. — Очите на Солис святкаха злобно. Тя подаде пръстена на Алисия и се усмихна доволно, като видя измъченото й лице. — Той ми даде това за теб… като възнаграждение за твоето… благоволение. Горгио имат обичай да плащат на жените, с които са се… забавлявали. — Докато Алисия потръпваше при всяка дума, Солис вдигна пръстена и го размаха под носа й, но когато Алисия посегна към него, бързо дръпна ръката си. — Пръстенът е от чисто злато, много е скъп… значи няма да останеш с празни ръце.

Дори присъствието на Рудолфо не беше в състояние да обуздае гнева на Алисия. Тя нададе яростен вик и се нахвърли върху Солис като тигрица. Оскуба косите й, издра лицето й, ухапа я и я заудря, където свари. Естествено Солис не се предаде и й отговори със същото.

— Лъжкиня! Ти го искаше, а той ти е отказал. Откраднала си пръстена му и се опитваш да ме подиграеш.

Докато двете жени се търкаляха по земята, Рудолфо гледаше мълчаливо. Може би беше по-добре дъщеря му да излее огорчението и омразата си върху Солис. Не се съмняваше в умението на Алисия да се бие. И се оказа прав. Треперейки от гняв, Алисия натисна главата на Солис в земята.

— Веднага признай лъжите си, вещице! Кажи ми истината, или кълна се, ще ти изскубя всички коси от главата! Кълна се в ръката на баща си!

Със съзнанието, че Алисия ще удържи на клетвата си, Солис престана да лъже.

— Казах ти истината. Заклевам се, че той ми даде пръстена за теб, ей там. Кълна се в гроба на баща си! — Алисия я дръпна за косата и очите й се напълниха със сълзи. — Кълна се, кълна се!

— Пусни я, Алисия. Щом се закле в гроба на баща си, значи не ни е излъгала. Никой циганин не произнася тази клетва, ако лъже, дори Солис. — Рудолфо помогна на дъщеря си да стане и я прегърна утешително. — Той си е отишъл, Чави, отишъл си е. Дано О Дел му прости, защото аз не мога. — Даде знак на Солис да стане и заповяда: — Махни се оттук, жено. Остави ни сами. Онова, което имам да кажа на дъщеря си, не е предназначено за чужди уши.

Солис стана и изтърси праха от полите си. Треперейки от гняв и унижение, тя хвърли пръстена на земята и се отдалечи с бързи крачки. Очите й святкаха от гняв. Не се обърна нито веднъж.

Забравила всичко около себе си, Алисия падна на гърдите на баща си и избухна в плач.

— Аз го обичах, татко, толкова го обичах! Защо ме напусна? Защо, защо?

— Не знам, Чави. — Рудолфо стисна зъби и си обеща, че много скоро ще разбере какво се бе случило в действителност. Притисна Алисия до гърдите си, помилва нежно гърба й и я остави да се наплаче. Гневът срещу горгиото го задушаваше. С такава сила стисна пръстена в ръката си, че едва не го счупи.

— Ще го намеря и ще узная истината, давам ти думата си — пошепна той, вдигна я на ръце и я понесе към колата й.

Алисия се пъхна под завивките в мекото си легло като ранена пеперуда, която търси убежище в пашкула си, и затвори здраво очи, за да не плаче. Второто предателство на Рафаел беше много по-болезнено от първото, причини й много повече страдание, защото този път беше абсолютно сигурна в любовта му. Отвори му сърцето си, отдаде му се без остатък. Живият спомен за нежността му, за страстта, която споделиха, се запечата завинаги в сърцето и душата й. Защо беше толкова доверчива? Защо повярва, че той иска да остане с нея и да бъде приет в племето?

— О, Рафаел! — произнесе задавено тя и зарови лице във възглавницата.

Жестоките думи на Солис я преследваха. Знаеше, че отмъстителната циганка е способна на най-отвратителните лъжи. Но никой циганин не би се заклел в гроба на баща си, ако беше излъгал. Никой циганин, дори Солис. А Рафаел го нямаше.

Ами пръстенът? Защо беше поръчал точно на Солис да й го даде? Ако не го беше видяла със собствените си очи, нямаше да повярва. Рафаел не беше способен на подобна безчувственост, той никога не би разбил сърцето й умишлено. Тя не искаше да повярва, че е оставил пръстена като възнаграждение за благоволението й, както нетактично се беше изразила Солис. Може би й беше оставил пръстена в знак на разкаянието си, че я напуска, но дори това не можеше да я утеши. Дали я съжаляваше, защото знаеше, че не може да отговори на любовта й със същата сила? Или се чувстваше задължен да й остави спомен за дните, които бяха прекарали заедно? Съжаление! Как смееше този горгио да я съжалява! Дори само мисълта за подобна обида я вбесяваше. Тя беше циганка, от народа рома, дъщеря на Рудолфо, не някаква си слаба женичка, достойна за съжаление! Можеше да понесе всичко, дори омразата му, само не съжаление.

При тази мисъл Алисия скочи от леглото, стисна ръце в юмруци и излезе от колата. Без да обръща внимание на любопитните погледи, с които я проследиха другите цигани, и без това учудени от гнева на Рудолфо, който беше излязъл от лагера заедно с Тодеро, тя тръгна да търси баща си. Нека си приказват!

Алисия вдигна глава и си заповяда да съхрани гордостта си. До деня на смъртта си щеше да твърди, че се радва, дето съпругът й си е отишъл, защото й е бил натрапен насила. След като наплиска зачервените си очи със студена вода, тя изписа на лицето си усмивка и се зае с всекидневната си работа. Животът можеше да продължи и без него, много скоро тя щеше да докаже това и на себе си, и на другите цигани.

Докато търкаше тенджерите, за да приготви обяда, Алисия чу детски смях и забеляза Мала и Пало, които си играеха във високата трева. Мала беше силна за възрастта си, същото диваче, каквото беше Алисия на нейните години. Алисия проследи с интерес как двете деца се сбиха, но когато Пало седна на гърба на сестра си и поиска тя да се разплаче и да признае, че той е победителят, побърза да се намеси. Много добре знаеше, че Мала никога нямаше да се признае за победена и рискуваше някое нараняване.

— Моля те, Пало, позволи й да стане! — извика Алисия и се опита да изглежда много сериозна и сърдита, когато се изправи над двамата, в погледа й блесна предупреждение. Тя помогна на Мала да стане, докато Пало се отдалечаваше обидено.

— Къде е Рафаел? — попита момиченцето и претърси лагера с поглед.

— Вече няма да споменаваме горгиото — отвърна остро Алисия, изведнъж обзета от горчивина. — Отиде си и никога няма да се върне.

— Отишъл си е? — Мала примигна смаяно. Очевидно не й повярва. — Но аз го харесвах! Защо си е отишъл?

— Наистина ли го няма? — попита Пало, който внезапно беше изникнал зад тях.

— Да, отиде си. Върна се при своя народ. — Възцари се тишина, докато двете деца се опитваха да проумеят неочакваната новина. Най-сетне Пало, който малко ревнуваше горгиото, помилва ръката на Алисия.

— Това означава ли, че пак ще спим в твоята кола? — Алисия кимна и момчето се засмя зарадвано. — Тогава се радвам, че си е отишъл.

Мала изпъна крехките си рамене и застана плътно пред брат си, за да го погледне в очите.

— Аз пък не се радвам. — В гласа й прозвуча гняв. — Аз го харесвах… Освен това е ужасно да говориш такива неща. — Двете деца се погледнаха сърдито, очевидно готови отново да се сбият, ала преди да се е намесила, Алисия чу викове и тропот на копита. Тя нададе уплашен вик, като видя, че Тодеро препускаше към лагера и водеше за юздите коня на Рудолфо. Циганският водач беше проснат напреки на гърба на жребеца. Жените, които приготвяха обяда, наскачаха и се развикаха като обезумели.

— Рудолфо! Татко! Господи, татко! — Без да чува виковете на жените, Алисия се хвърли към безжизнената фигура.

— Какво се е случило, Тодеро? — попита най-сетне Алисия, като вдигна обляното си в сълзи лице към младия циганин. — Той… мъртъв ли е?

— Не, не е мъртъв. Още не — отговори съвсем тихо Тодеро. — Не можахме да намерим мъжа ти. Не стигнахме далеч, защото Рудолфо рухна. Боя се, че е сърцето, Алисия. Беше толкова гневен, искаше непременно да намери твоя горгио. Видях как се хвана за гърдите и… и се преви от болки. След това вече не можеше да каже нищо.

— Да го отнесем в колата. Бързо. — Четирима мъже се втурнаха да помогнат. Внимателно отнесоха Рудолфо в колата на Алисия и го положиха върху мекото легло. След почтителен поклон те оставиха Алисия сама с баща й. — Ти няма да умреш, татко. Не ти позволявам да умреш! — зашепна до ухото му тя, опитвайки се да преодолее страха си. Досега винаги се беше възстановявал от кризите и този път щеше да се оправи. Обаче лицето му беше много бледо, ръцете му бяха студени и не мърдаха. Тя посегна към китката му, за да намери пулса, биенето беше съвсем слабо, сякаш Рудолфо беше съвсем близо до смъртта.

Алисия затвори очи за молитва. Не можеше да изгуби баща си точно сега. О Дел не можеше да бъде толкова жесток.

— Ще направя всичко, което поискаш от мен, само запази баща ми! — помоли с треперещ глас тя и стисна ръката на Рудолфо.

Алисия остана през целия ден и до късно през нощта до леглото на баща си, докато той се бореше със смъртта. Облекчи мъките му, доколкото можеше, свари му билкова отвара, милваше нежно лицето му, докато през цялото време се измъчваше от чувство за вина. Ако не беше спасила проклетия горгио от реката, нямаше да се стигне дотам. Ако Рудолфо не беше тръгнал да го гони, за да й го върне, сега щеше да бъде жив и здрав.

— Ти мислиш само за моето щастие, татко, както винаги. — Отвън се чуваха песните на оплаквачките, циганите вече тъгуваха за своя вожд. Алисия бе обзета от страшното съзнание за неизбежност, но се пребори с него с мрачна решителност.

— Не, татко! Не ти позволявам да умреш! Няма да умреш, чуваш ли! — Взе голямата му ръка между нежните си пръсти и го погледна пронизващо в лицето, сякаш му заповядваше да живее. — Моля те, татко, върни се при мен!

— Алисия. — Името й се отрони от устните му като дрезгав шепот. Сякаш чул думите й, Рудолфо отвори очи. В погледа му се четеше безкрайна болка. — Трябва… да ти кажа нещо, преди да умра.

— Няма да умреш!

— О, да, ще умра. Душата ми… вече си взема сбогом. — Той се сгърчи от болка и стисна ръката й. — Преди това обаче… трябва да ти разкажа… преди да напусна тази земя… Ти… трябва да знаеш.

— Моля те, татко, не говори. Трябва да щадиш силите си.

— Не… трябва да ти кажа. Ти не си… не си… — Прекъсна го пристъп на мъчителна кашлица и Алисия бързо капна в устата му няколко капки от топлата отвара. Напитката спря кашлицата и му даде малко сила. — Нямаше да те обичам по-силно, ако беше… мое собствено дете.

Думите му улучиха Алисия като удар в лицето.

— Какво каза, татко?

Рудолфо отчаяно се опита да се надигне, но се отпусна назад и отново се сгърчи от болка.

— Ти… не си такава, за каквато се мислиш, Алисия. Младата жена затвори очи и дълбоко в сърцето си разбра какво искаше да каже баща й. Отдавна имаше чувството, макар и неясно, че е различна от другите. Често беше улавяла подозрителните им погледи. Това ли беше причината, поради която й бяха разрешили да се омъжи за горгиото?

— Не. Не… Аз съм циганка. — Ами сънищата й? Коя беше жената от сънищата й? Тя се наведе към баща си и попита тихо: — Ти… наистина ли твърдиш, че не съм от твоята кръв и плът? — Преди той да е успял да отговори, Алисия продължи: — Дори да е така, ще ти кажа нещо татко: когато две сърца са свързани от любов, тази връзка е много по-силна, отколкото ако бях твое истинско дете.

Той протегна ръце към нея и я привлече към себе си. Мазолестите му ръце помилваха нежните й пръсти, но много бързо се сгърчиха отново в агонията, която изсмукваше последните му сили.

— Ти ме разбираш, дете мое. Толкова дълго отлагах да ти разкрия истината, толкова ме беше страх от този ден… Но сега, когато ще умра, вече нямам право да крия от теб тайната на произхода ти. Когато си отида…

— Ти няма да умреш! — изплака Алисия, но бързо изтри сълзите си. Трябваше да бъде силна, и заради него.

— Всички хора умират. Аз ще си ида по-рано, отколкото възнамерявах. Никой не живее вечно, Алисия. Отивам да се срещна с нашия творец. — Той помълча малко, за да събере сили, и й рече твърдо: — Ти не си циганка.

— Не съм циганка? — В гласа й имаше безкрайна болка и тъга. — Не съм циганка? — Истината, от която винаги се беше страхувала, бе изречена.

Доколкото можеше, Рудолфо й разказа историята за жената, дошла при него с надеждата да се отърве от малкото зеленооко момиче. Докато говореше, той стискаше до болка ръката и.

— Трябваше да ти кажа по-рано, но се страхувах да не те загубя, Алисия. Трябваше да помоля горгиото да те отведе при собствения ти народ, скъпа, но вместо това… Аз… аз съм само един стар човек с всичките му слабости, мило дете… и не можех… не можех да понеса да те загубя. Прости ми.

— Аз ли да ти простя? Няма какво да ти прощавам. — Алисия бързо изтри сълзите си. Вече нямаше сили да се бори. — Ти ме дари с цялата любов на света, татко. Горда съм, че съм твоя дъщеря, и ще се гордея до края на живота си. Аз съм твое дете. Аз съм циганка. Тук, татко тук! — Тя сложи ръка на сърцето си, за да потвърди думите си. Рудолфо се усмихна.

— Да, в сърцето си ти си циганка. Пълна с огън и страст. Но ти трябва да разбереш, че си горгио, Алисия. Леон. Запомни тази дума. Леон. Там те доведоха при мен и един ден трябва пак да се върнеш там.

— Град на горгио! — Алисия буквално изплю думата. — Аз съм циганка и ще си остана такава до деня на смъртта си.

— Не… не… изслушай ме… Казах ти истината не за да те нараня, а за да се опиташ да намериш близките си. Леон. Запомни, Алисия. Леон. Там са корените ти… Изнеси ме навън. Ей сега ще умра. Моля те. — Лицето на Рудолфо побеля като ленения чаршаф, на който лежеше. Най-сетне Алисия повярва, че щеше да загуби баща си. Повече не можеше да отрича истината.

— Веднага ще извикам мъжете да те изнесат, татко. — Тя вдигна платнището и махна на Тодеро и други двама силни младежи. — Баща ми… баща ми желае да го изнесете навън.

Циганите избягваха да умират в затворени помещения и тя не искаше да наруши този обичай. Макар че сърцето й се съпротивляваше срещу предстоящата загуба, тя знаеше истината и се съобрази с волята на баща си.

Алисия сведе глава и тръгна начело на малката процесия към мястото, където Рудолфо щеше да намери вечен покой. Останалите цигани вървяха след носилката, плачеха и си скубеха косите. Всички тъгуваха искрено за човека, когото бяха обичали и почитали, и държаха да се сбогуват с него. Минаваха един по един и се навеждаха над Рудолфо, който, завит до брадичката, беше положен под огромно старо дърво. Молеха го да им прости злото, което може би неволно му бяха сторили, и той отговаряше шепнешком, че им прощава.

— Нека О Дел прости на всички ви. — След това и той ги помоли да му простят, ако им е сторил някакво зло, защото за циганина не беше добре да напусне този свят, без да е очистил съвестта си.

Церемонията се проточи до късна нощ. Циганите пиеха вино и разказваха истории за смелостта и ума на Рудолфо, за добрините, които беше направил на племето, докато беше негов водач. Така споделяха мъката си. Нощта изглеждаше безкрайна, но никой не заспа, дори децата. Най-сетне, малко преди разсъмване, Рудолфо почина. Последната му дума беше „Алисия“ и той напусна земния свят, за да отиде в друг, непознат, извън земните представи.

Неутешима, по-самотна отколкото когато и да било в живота си, Алисия си взе последно сбогом с баща си. Никога вече нямаше да чуе как Рудолфо я нарича Чави, никога вече нямаше да се стопли от усмивката му. Той си отиде. Завинаги. Тя падна върху безжизненото му тяло, извика отчаяно името му и се вкопчи с все сила в него, сякаш искаше да го задържи в земния свят. Най-сетне мъжете се намесиха и я отведоха настрана.

Погребението на Рудолфо бе извършено с всички церемонии, полагащи се на водача на племето. Облечен в най-хубавите си дрехи, той изглеждаше почти като приживе. Очите му бяха затворени, сякаш бе потънал в мирен сън, по пръстите му святкаха пръстени, на китките искряха гривни. Камшикът, символ на мъжественост при циганите, лежеше до него заедно с всички земни богатства, които щяха да бъдат изгорени заедно с тялото му. Циганите не запазваха нищо, което беше принадлежало на мъртвия.

Отвореният ковчег, скован от Тодеро, беше поставен в колата на Рудолфо. Платнището на колата беше свалено и всички можеха да виждат тялото. Алисия, която през последните дни беше използвала колата за себе си, оставаше без покрив. Малкото превозно средство трябваше да стане кладата на Рудолфо.

Младата жена седеше в краката на мъртвия и леко се полюляваше в ритъма на тихия си плач.

— О, татко, татко — пошепна тя и най-сетне отвори очи, за да види как опечалените цигани оказваха последна почит на мъртвия.

— Рудолфо, ние те предаваме в ръцете на бога, на О Дел — напяваха те и хвърляха върху мъртвия златни монети — последния си земен дар.

Тъжната мелодия на цигулка и китара прозвуча в ранната утринна мъгла и се сля с гласовете на циганите. Лицата бяха мокри от сълзи, напевите на оплаквачките не замлъкваха нито за миг.

В продължение на три дни Алисия не беше спала, нито се беше хранила. През цялото време беше бдяла над тялото на Рудолфо и сега се чувстваше слаба и безпомощна. Сякаш усетил слабостта й, Тодеро отиде при нея и зашепна в ухото й окуражителни думи. Алисия се опита да му се усмихне, но лицето й беше сковано в маската на тъгата и тя неволно се запита дали някога пак щеше да се засмее.

— Благодаря за всичко, което направи, Тодеро — произнесе с мъка тя.

— Вземи това, ще ти донесе късмет — отвърна той и пъхна в ръката й парче от вървите, които беше използвал да размери ковчега. Нарязани на малки парчета и вързани на възел, тези върви имаха магическа сила, наричаха ги „муленги“ или „огърлицата на мъртвия“. Който ги носеше постоянно със себе си, можеше веднъж да ги използва, за да помогне на човек, хвърлен в затвора или изпаднал в трудно положение. Приемайки дара на Тодеро, Алисия не можеше да си представи, че един ден ще се възползва от магическата му сила, за да спаси живота на много скъп за нея човек.

— Можеш да го използваш само веднъж. След като ти помогне, го хвърли, най-добре в течаща вода.

— Добре, ще го хвърля — отговори с треперещ глас тя и се включи в хора на оплаквачките. Стиво излезе напред със запалена факла. Като видя пламъците, Алисия се ококори стреснато.

— Не! Не! Как така ще го изгорите? Не бива да го наранявате! — Силните ръце на Тодеро я възпряха да се хвърли към баща си.

— Рудолфо е мъртъв, Алисия, и ти трябва да го приемеш. Не бива да му пречиш да напусне земния свят. Ти си циганка и трябва да бъдеш силна.

— Циганка… — Алисия сведе глава и даде воля на сълзите си. Тя не беше циганка! Каква беше всъщност? Никаква. Тя не беше никаква. Пламъците, които поглъщаха тялото на Рудолфо, поглъщаха и нея. — Сбогом, татко. Никога няма да те забравя. Докато съм жива.

Тодеро се опита да я отведе, но тя остана на мястото си.

— Ела с мен, Алисия.

— Не, трябва да остана — изхълца тя и го погледна в очите, зачервени като нейните. Изтри сълзата от ъгълчето на едното му око и промълви трогнато: — Благодаря ти, Тодеро. Ти си верен приятел. Ти и Зуба сте единствените ми приятели. Никога няма да ви се отблагодаря.

Макар че пламъците едва не опърлиха кожата й, тя остана докрай, загледана в огромната клада, за да се сбогува с баща си. Най-сетне не остана нищо, освен пепел. От Рудолфо остана единствено споменът за неговата доброта и любов. Алисия знаеше, че животът й никога вече нямаше да е същият. Тъгата й никога нямаше да отмине. Една светлина изчезна от живота й, една звезда падна от небето.

Когато се върна при другите, тя се питаше как щеше да живее без обичта и закрилата на Рудолфо. Изобщо не помисли, че циганите трябваше да си изберат друг водач. Рудолфо беше водач на племето от най-ранните й детски години и тя беше твърдо убедена, че щеше да продължи да ги води и след смъртта си. Ала много скоро чу гласовете на мъжете и настояванията им да побързат с избора. Необходими били силна ръка и остър ум, които да ги водят.

— Тодеро. Той е умен.

— Маноло. Той е най-стар и опитен.

— Стиво. Той е син на Фури Дай.

Стиво. Алисия потръпна и за миг забрави болката си. Не. Не биваше да изберат Стиво. Даже да беше син на самата богиня на земята, той не беше роден за цигански водач. Те трябваше да разберат. Жестокостта не беше доказателство за сила, острите думи не бяха свидетелство за мъдрост.

— Стиво. Моят син ще бъде вашият нов водач. — Гласът беше на Яна, Фури Дай. Старата жена стоеше гордо изправена, набразденото от безброй бръчки лице изразяваше решителност, сребърната коса се вееше от вятъра. Възрастната жрица на земната богиня внушаваше страхопочитание на всички в племето. Тя протегна ръце към събралите си и с поглед им заповяда да се подчинят. Очите й напомниха на Алисия за влечуго и тя отново се разтрепери. Спомни си други очи, които я бяха гледали по същия начин, студено и безчувствено, Фури Дай обаче се усмихна и каза:

— Имах видение, деца мои. Синът ми е единственият, който може да ни води. Той ще ни направи отново силни, за да се преборим с християнския демон, който се нарича Торкемада, Стиво. Стиво трябва да бъде.

Думите й бяха приети като волята на богинята.

— Проклета вещица! — пошепна Алисия. — Пепелта на баща ми още не е изстинала, а тя бърза да му определи наследник.

Когато отвори уста, за да протестира, Алисия установи с ужас, че гласът й потъна в хора от одобрителни викове. — Стиво! Стиво! Стиво!

Циганите се стълпиха около новия си вожд и с шумни крясъци го вдигнаха на ръце, за да го подхвърлят три пъти във въздуха. Стиво, мъжът, който беше враждебно настроен към Алисия, който многократно беше заплашвал да завладее тялото й, сега беше водач на племето.

На десетки мили от циганския табор Рафаел де Виласандро стоеше пред фанатичния свещеник със замръзнала усмивка на устните. В ръцете му беше картината на Светата дева с младенеца, подаръкът, който трябваше да спаси десетки и стотици невинни хора.

— Само моят собствен живот е разрушен — пошепна той. През последните дни непрекъснато мислеше за Алисия. Дали Солис й бе предала посланието му? Дали Алисия щеше да го чака, докато изпълни мисията си и бъде свободен да се върне при нея?

— Какво казахте, скъпи приятелю? — попита Хуан Дорадо, докато изпитателният му поглед се плъзгаше по картината. Той прокара език по сухите си устни, сякаш се готвеше да погълне прекрасното творение.

— Просто изрекох на глас една своя мисъл — отговори бързо Рафаел. Нима можеше да излезе сърцето си пред този фанатик?

— Вероятно отново се замислихте за тежкото изпитание при циганите? — попита свещеникът и преди Рафаел да е успял да отговори, продължи: — Проклети езичници! Жалка паплач! Само като си представя, че са отвлекли един християнски благородник от собствената му земя! Но аз ви обещавам, че един ден Кастилия, Леон и Арагон ще бъдат прочистени от позорящите ги еретици. Естествено заедно с тях ще се освободим и от покръстените. — Под трепкащата светлина на свещите разкривеното от гняв лице напомни на Рафаел за самия сатана. Съзнавайки, че трябваше много да внимава с отец Хуан Дорадо и да крие грижливо мислите и чувствата си, той протегна картината към свещеника.

— Вземете я, отче. Тя е ваша, както обещах. — Така му се искаше да сграбчи жалкото същество, което си въобразяваше, че изпълнява божията воля, да го раздруса, докато зъбите му затракат, и да му заяви, че той е еретик, а не покръстените, евреите или циганите. Ала се въздържа. Един ден щеше да каже на Хуан Дорадо какво мислеше за него, но този ден беше още далеч.

Милвайки платното като влюбен, свещеникът се радваше на новото си съкровище.

— Елате, трябва да й намерим най-хубавото място. Двамата обиколиха църквата и най-сетне спряха в една ниша, осветена от трепкащата светлина на свещите. Хуано Дорадо посочи малкия олтар.

— Тук. Точно тук. Съвършено е, нали?

— Да — отговори Рафаел, докато наблюдаваше мъжа, отдал се фанатично на делото си. Не му предложи помощта си при окачването на картината, остана настрана, заслушан в тихия му шепот.

— Добро място избрах — почетно и проветриво. Оттук Светата дева ще бди над набожните християни и ще съди враговете на небесния отец и на нейния син, сега и във вечността. — Хуан Дорадо се прекръсти, сведе глава и отстъпи крачка назад.

— Той, той е истинският враг на добрия небесен отец — каза си Рафаел, задавен от миризмата на тамян. През едно счупено стъкло повя свеж въздух и го спаси. Трябваше да напрегне цялата сила на волята си, за да продължи да ласкае суетата на свещеника, да му предлага приятелството си, без да разкрива отвращението си. В този миг обаче презираше по-силно себе си. О, Алисия, Алисия… Дали всичко беше наред при нея? Дали Рудолфо я наблюдаваше бдително, докато вършеше утринната си работа? Ами Стиво? Щом се сетеше за жестокия циганин, Рафаел стискаше юмруци в безсилна ярост. Ако онзи се осмелеше да докосне неговата Алисия…

— Зле ли ви е? Искате ли да излезем навън? Рафаел, сине, какво ви е? — Отец Дорадо докосна ръката му с искрена загриженост, изобличаваща в лъжа студенината на сърцето му.

— Нищо ми няма. За момент се почувствах зле, но вече ми мина. Да, хайде да излезем навън. — О, Алисия. Тя му бе дала всичко. Дали някога щеше да й се отплати?

— Простете, сеньор де Виласандро, но вие изобщо не ме слушате. Нещо не е наред. Какво ви става? Можете да ми се доверите. — В гласа на Хуан Дорадо прозвуча хлад и Рафаел ядно разтърси глава. Мислите му постоянно се отклоняваха и това беше заплаха за мисията му. Трябваше да довърши онова, което беше започнал.

— Не съм доволен да прекарвам дните си в дома на брат си и да садя маслини — заговори бързо той с надеждата гласът му да прозвучи искрено. Намръщеното чело на свещеника бързо се разведри, погледът му отново стана дружелюбен.

— Разбирам, синко. И аз се чувствах така преди няколко години. Не преставам да се учудвам колко си приличаме с вас. — Той се засмя тихо. — И аз имам брат. Сега разбирам какво ви е. Аз също трябваше да намеря своя път и сега аз, а не по-големият ми брат, имам име и власт. Ако направите, каквото ви казвам, ако обещаете да ми бъдете верен, вие също можете да станете могъщ. И тогава край с маслиновите горички.

— Вярност? — Рафаел направи крачка напред. — Кажете ми какво трябва да направя.

Някъде в далечината прозвуча барабанен бой — грозният тътен, който възвестяваше, че някой нещастен човек е на път да загуби живота си. Дали щяха да го обесят или да го изгорят? Хуан Дорадо сякаш не забеляза нищо, но докато говореше, барабаните подчертаваха думите му със злокобно стакато.

— Необходими са ми очи и уши, за да следят враговете ни, онези, които твърдят, че са добри християни, но в сърцата си остават евреи и продължават да се отдават на ереси, като тайно почитат своя бог. Искам вие да съберете информация за тези хора.

— Искате да шпионирам за вас? — Рафаел не успя да потуши режещия тон на гласа си. Свещеникът се засмя.

— Точно така. Именно това искам от вас. Щом събера необходимите доказателства, мога да поискам екзекуции и да прочистя страната ни от тези жалки червеи. Другата ви задача е да се погрижите еретиците да не ми избягат. — Хуан Дорадо очевидно се боеше да не ги подслушват, защото понижи гласа си в шепот. — Утре сутринта ще тръгнете за Леон.

— Какво ще търся в Леон?

— Ще гостувате на баща ми, по-точно на пастрока ми Филип Наваро. Трябва да знаете, че с възрастта баща ми е станал снизходителен и постепенно оглупява. Подозирам дори, че е благосклонен към евреите. Искам в Леон да има човек, който мисли и чувства като мен. Имам нужда от вас. Ще отидете ли?

Рафаел отново помисли за Алисия. Леон беше толкова далеч! Не можеше да обърне гръб на Кастилия и да забрави може би завинаги топлите обятия на жената, която обичаше. Ала нямаше друг изход. Твърде много хора зависеха от решението му.

— Радвам се, че ме изпращате в Леон — отговори той с принудена усмивка. — Край на маслиновите горички, нали, отче?

— Край на маслиновите горички, синко. Бог ще ви възнагради за вашата вярност. Оставете всичко на мен. Аз ще подготвя пътуването ви. — Свещеникът се обърна и се запъти обратно към църквата с чувството, че току-що беше извоювал решителна победа.

— Прости ми, Алисия, прости ми — пошепна Рафаел. — Ще се моля на твоя О Дел и на моя Исус да бдят над теб, докато се върна.

Силната буря сякаш бе отворила всички шлюзове на небе, но керванът продължаваше напред по наводнения път. Жените, децата и старците седяха под платнищата на колите. Всички жени — с изключение на Алисия. За да я тормози, Стиво й заповяда да язди редом с него. Сега той беше водачът на племето и никой не смееше да се опълчи срещу волята му, освен може би Тодеро. Верният Тодеро. Но Алисия не можеше да допусне приятелят й да се изложи на опасност заради нея и понасяше мълчаливо тежкото пътуване.

Когато няколко коли заседнаха в калта, керванът най-сетне спря. Алисия се зарадва на почивката и разтърка схванатия си кръст. Никога досега не беше яздила толкова дълго.

— Слизай от коня! — заповяда внезапно Стиво.

— Да сляза ли? — повтори смаяно тя.

— Няма да търпя безделници, жено. Ти си силна, въобразяваш си, че можеш да се справиш с всеки мъж. Хайде, докажи ни силата си, като помогнеш на мъжете да измъкнат колите от калта. — Той се ухили коварно. — Слизай веднага!

— Копеле! — изсъска ядно Алисия и скочи от гърба на коня. Мъжете вече бяха промушили здрави тояги между дървените спици на колелата и се опитваха да измъкнат първата кола от гъстата кал. Алисия се присъедини към тях и напрегна всичките си сили. Въпреки че се окаля до ушите, тя изпита дълбоко удовлетворение, когато колелото бе освободено. Засмя се триумфално, уверена, че е дала добър урок на Стиво, но когато погледна към него, блясъкът в тъмните му очи я предупреди, че само беше усилила гнева му.

Той отиде при нея, събори я в калта и със злобна усмивка посегна към гърдите й.

— Бори се, Алисия, продължавай да се бориш. Нищо няма да ти помогне, уверявам те. Няма да чакам дълго. Тази вечер, когато устроим лагера си, ще бъдеш моя. Ще те имам, когато си искам, защото Рудолфо вече го няма да ме спре.

— Никога! Ще се боря с теб с всяко поемане на дъх, с всеки удар на сърцето си. — Алисия протегна нокти като котка, за да издере лицето му, но той беше по-бърз от нея. Сграбчи ръцете й и я задържа.

— Отбранявай се, все ми е едно. Аз не искам сърцето ти, Алисия, искам само тялото ти. — Притисна уста в нейната и я целуна брутално, за да й покаже какво я очакваше. Алисия захапа с все сила омразната уста.

— Кучка! — изрева той, разхлаби хватката си и изтри кръвта от устата си. — Не знаеш ли, че като водач на племето мога да те изпратя на заточение?

— Не можеш да ме прогониш, Стиво, защото не съм направила нищо лошо. Ти не си цар. Длъжен си да се подчиняваш на закона на циганите.

Отговорът му беше груб смях.

— Много лесно ще намеря причина да те прогоня. Ти си горгио — това е достатъчно.

— Горгио?

— Нима не знаеше?

Алисия потрепери. Стиво притежаваше оръжието, способно да я нарани, и беше наясно със страха й.

— Знаех, разбира се. Рудолфо ми каза. А ти откъде знаеш?

— Майка ми го знае отдавна. След смъртта на Рудолфо потвърди подозренията ми. Горгио! Малката чуждоземна вещица!

— Аз съм много по-истинска циганка, отколкото ще си ти през целия си живот, Стиво. Аз имам чест, нещо, което ти нямаш. Ти имаш само власт и се стремиш единствено да задоволиш собствените си егоистични желания. — Той я сграбчи отново и тя се изплю презрително в лицето му.

— Ще те убия! За това ще те убия! — изсъска Стиво през здраво стиснатите си зъби. Раздруса я болезнено и промени мнението си. — Не. Няма да те убия, но още тази вечер ще си пожелаеш да съм го сторил. Чуваш ли ме, вещице! Ще плачеш и ще ме молиш да те убия! — Изправи се с мъка, изтри калта от лицето си и я изгледа пронизващо. След това се отдалечи и Алисия остана сама с мъката си.

Той ще изпълни онова, с което ме заплашва, и аз няма да мога да му попреча, каза си унило тя. Ако викам, ще нарани хората, които ще ми се притекат на помощ. Стиво е жесток, а вече го няма Рудолфо, който можеше да го спре. Всички се боят от него, боят се от майка му и магическата й сила. Какво да правя? О Дел, научи ме какво да правя! Младата жена затвори очи и произнесе тиха молитва. Когато отново отвори очи, в съзнанието й изникна магическата дума. Леон. Рудолфо й бе казал, че там ще намери корените си. Дали беше предвидил този ден?

Дъждът трополеше неуморно по платнището на колата и децата, които се бяха свили вътре, надничаха сърдито. Беше ли в състояние да напусне народа си? Имаше ли кураж да тръгне към непознатото? Стиво се обърна към нея, разкривил лице в подигравателна усмивка, и отговорът дойде от само себе си. Нямаше да остане нито минута повече. Трябваше да напусне циганите. Това беше въпрос на оцеляване.

Трябваше да се отдалечи незабелязано, без никой да я види. Щеше да тръгне сам–сама през страната! Мисълта я уплаши, но когато възседна коня си, бе обзета от едно–единствено желание — да стигне жива и здрава до целта си. Да отиде в Леон и да намери корените си.

Напрегната като струна, Алисия чакаше удобен случай да изпълни намерението си. Моментът дойде, когато Стиво даде сигнал за тръгване. Докато керванът мъчително си пробиваше път през леещия се дъжд, Алисия мълчаливо каза сбогом на хората, с които беше израснала. На своя народ. Да, те бяха нейният народ. Циганка или не, тя беше част от тях.

Преди да е променила решението си, Алисия пришпори коня си и препусна напред под воя на буреносния вятър, в посоката, в която се надяваше да намери Леон.

Като постоянно пришпорваше Грай, Алисия продължи пътя си, докато краката й се разраниха, гърбът й се скова, а очите й запариха болезнено от дъжда и вятъра. Страхът, че Стиво ще тръгне след нея и ще осъществи заплахите си, беше единствената й движеща сила. Трябваше да стигне възможно най-скоро в Леон. Там щеше да е на сигурно място. Все някак щеше да се справи и да започне нов живот в северната страна.

Оглеждайки се често дали не я преследваха, тя продължи напред в полумрака, докато изтощението не я принуди да спре. Когато най-сетне слезе от коня, рухна в тревата и пропълзя в тесния процеп между две скали. Едва допряла глава до земята, потъна в толкова дълбок сън, че всеки, който я видеше в това положение, би я сметнал за мъртва. Дълбокият сън без сънища облекчи мъката й и излекува израненото й тяло. Когато най-сетне се събуди, все още беше нощ и първият й поглед беше към мътното сияние на луната. Сама. Тя беше сама. Думата прозвуча мъчително, защото до снощи познаваше само сигурността и обичта на циганския си род. Изведнъж останала сама, тя се запита дали беше постъпила умно, като избяга презглава. В тази пустош със сигурност имаше опасни животни, а хората, които се движеха по тези места, бяха по-опасни дори от зверовете. Неравният терен криеше много рискове за самотните пътници. Немалко мъже бяха оставили костите си в самотната пустош.

— Искам да се върна. — Ала още щом произнесе тези думи, тя решително поклати глава. Не. Не можеше да се върне. В лагера я чакаше Стиво. Да се върне означаваше да се признае за победена и да му се отдаде. Рудолфо й бе казал истината за произхода й, защото знаеше, че тя трябва да намери собствения си път. Щеше да стигне до Леон или да умре по пътя. — Такава е съдбата ми.

Затворила слуха си за шумовете на нощта, които искаха да й отнемат куража, Алисия възседна верния си кон и смело препусна в посока към Леон.

Втора част

Леон, 1491–1492

Пътуването към Леон беше дълго и трудно, през разкаляни поля, голи възвишения и тесни и стръмни планински проходи. Денем беше много горещо, но нощем ставаше студено и Алисия трепереше под острия вятър, който развяваше дрехите й. Наближаваше зима, която щеше да донесе студ и дъжд. Докато нощуваше в гъсти гори и под самотни дървета, сама, изпълнена със страх, тя често си представяше Рудолфо и мисълта за него й вдъхваше нови сили. Още от най-ранните й детски години Рудолфо й беше давал мъдри съвети. Решението й беше правилно. Беше длъжна да изпълни последната му воля и да стигне до Леон.

Споменът за баща й я подкрепяше в най-трудните мигове. Винаги когато се отчайваше и си казваше, че не може да направи нито крачка повече, когато беше готова да падне на земята и да плаче от изтощение, Алисия намираше дълбоко в себе си сили и енергия да стане, да възседне коня си и да продължи напред. Да язди сама беше съвсем различно от пътуването с кервана. Изцяло разчиташе на себе си, единственият й спътник беше конят — циганската музика, смеховете и песните й липсваха болезнено. Понякога й липсваха дори смръщените лица на старите циганки, тогава поне не беше сама, без приятели. А накрая остана и без кон: една нощ, докато спеше, изтощена до смърт, някой открадна Грай, единствената ценност, която притежаваше. Принудена да продължи пътя си пеш, Алисия стигна до града с последните си сили. Най-сетне се намираше в света на горгио и нямаше друг изход, освен да остане там.

Господи, какъв свят — съвсем различен от онзи, който познаваше. Тя гледаше с ококорени очи високите кули на готическите катедрали, които се издигаха право към небето. В съзнанието й се запечатаха всички забележителности на града — многобройните фонтани, покрити със зелен мъх, мраморните колони, червените керемидени покриви на къщите.

Хубаво е, много е хубаво, повтаряше си тя, докато обикаляше улиците. Дори през времето, което прекара в Саламанка, красотата на града не загуби очарованието си, въпреки грозотата на някои от жителите му, които съвсем не бяха любезни към нея. Незнайно защо те не искаха да търпят в града си една уморена и изпоцапана циганка, докато Алисия с всички сили се опитваше да не ги забелязва.

Камбаните на църквата удариха шестия час, когато Алисия се озова в центъра на Саламанка, главния град на провинция Леон. Наближаваше нощта — първата нощ на Алисия в света на горгио. Беше хладно и тя се уви в остатъците от шала си. Уморена и гладна, обиколи оживените улици, оглеждайки недоверчиво минувачите. Повечето изглеждаха нещастни, бедно облечени, имаше много просяци и деца. Тези хора се държаха добре с нея. Другите обаче — пъстро облечени господа, които наричаха „кабалерос“, и дами с широки поли, — я гледаха с открита враждебност, някои я ругаеха, наричаха я „житана“ — очевидно крайно обидна дума. Алисия реагираше само със смръщване на челото и гордо отмяташе глава. Тези горгио не бяха в състояние да я обидят.

Градът се показа пред новата си жителка откъм най-добрата си страна. Тесните улици се виеха като дълги сатенени ленти, обградени от къщи с балкони и червени, зелени или яркосини капаци на прозорците с черни решетки. Имаше и къщи от глина, в които живееха по-бедните граждани. Алисия реши, че, за разлика от циганите, горгио очевидно не са се научили да делят. Някои имаха твърде много, а други нямаха съвсем нищо.

Магарета, свине, пилета, котки и кучета населяваха улиците и се разпръскваха на всички страни, когато минаваха шумни търговци и волски коли, натоварени със стока. Улиците бяха препълнени с хора. Чуваха се виковете на малки деца, които си играеха в праха и умело избягваха тежките колела на минаващите коли. Алисия си спомни Пало и Мала и се опита да обясни на децата, че лекомислието може да им струва живота, но само си навлече острите викове на майките, които я заплашиха със страшно наказание, ако посмее да открадне чедата им.

— Да крада деца? Циганите не крадат деца, те си имат достатъчно — промърмори Алисия и побърза да избяга от грубите ругатни на жените.

Площадът също беше препълнен с хора и Алисия трябваше да си пробива път през навалицата, която се тълпеше пред многобройните сергии с най-различни стоки. Въздухът беше изпълнен с миризми на плодове, зеленчуци, пресни печива, риба и кожа. Поемайки дълбоко дъх, Алисия смръщи носле и отчаяно се опита да забрави глада си. По това време в циганския лагер обикновено вечеряха, но когато бръкна в кожената си торбичка, тя я намери празна. Малкият запас от сирене, солена риба, корабни сухари и сушен грах беше привършил. Тази вечер щеше да си легне гладна, ако не намереше възможност да спечели няколко гроша. Алисия си спомни как една жена от друг цигански табор й беше разказала, че е спечелила добри пари от горгио с танци и предсказване на бъдещето, но тя беше твърде горда и реши да се откаже от вечерята. Намери тъмна, скрита ниша и легна да спи, надявайки се, че утрото ще й донесе нещо по-добро.

Алисия прекара три дни в нищета, страдаше от болките на глада, докато най-сетне разбра, че танците и гледането на ръка бяха единствените способности, които можеха да я спасят. Хората от града очевидно не вярваха, че циганите могат да се препитават с честен труд. Как да им обясни, че в действителност не беше циганка? Щяха ли да й повярват? Нямаше възможност да провери, защото всички врати се затваряха пред нея. Никой не искаше да пусне в къщата си окъсаната циганка. Освен това тя не знаеше нищо за нравите на горгио. Как чистеха къщите си, как печаха хляб, как наливаха вино? Очевидно трябваше да оцелее с циганските си способности.

Баба й я беше научила да предсказва бъдещето и сега беше благодарна на старата Фури Дай, защото тази способност беше единственото средство да оцелее.

— Ще им дам да се разберат на онези суетни пауни — повтаряше си тя, докато наблюдаваше изисканите кабалероси, които се отстраняваха от пътя й, сякаш докосването до нея щеше да омърси елегантните им одежди. Защо да се притеснява от хора като тях? Те проявяваха любезност към циганите единствено когато искаха да чуят от тях нещо за бъдещето си. Защо да не им каже, че сънищата им ще станат действителност, че ще забогатеят, че обожаваната жена ще ги обикне или че ще се прославят в цялата страна? Ако им угаждаше, ако ги ласкаеше, щеше да спечели пари, за да се нахрани.

Същият кабалеро, който се бе опитал да я избегне, стана първият й клиент. Алисия му предсказа, че ще спечели сърцето на жената, в която се е влюбил, и получи достатъчно дребни пари, за да си купи парче хляб. След това предсказа на един пастир, че ще стане славен воин, и получи парче козе сирене. За първи път, откак бе пристигнала в Саламанка, тя успя да утоли глада си, но съвестта й не допусна да се зарадва на успеха. Знаеше, че Рудолфо не би одобрил поведението й. Циганите никога не упражняваха пророческите си дарби. Само Фури Дай имаше право да говори.

„Прости ми, татко“ — помисли тя и вдигна глава към звездите, изгрели на смрачаващото се небе. Спомни си какво казваше Рудолфо: „Очи, които не виждат, не разбиват сърцето“. Ала звездата му светеше ярко, сякаш искаше да й покаже, че той не възразява срещу опитите й да оцелее. Тази мисъл я успокои, макар и не докрай. Предсказването на бъдещето беше шега, която тя си позволяваше с горгио, за да спечели малко пари. Бедните глупави горгио, които вярваха в бъдещето! Циганите знаеха, че много по-важно беше настоящето, онова, което ставаше в момента. Човек, който живееше добре днес, не се замисляше за бъдещето и не тъгуваше за миналото. Точно така искаше да живее Алисия. Трябваше да преодолее болката от онова, което беше преживяла в миналото, и да живее от ден за ден. Нещо й подсказваше, че Рудолфо я разбираше и одобряваше поведението й.

Все пак тя беше честна в онова, което правеше. Не искаше пари от горгио, вземаше само онова, което й даваха по собствено желание. Но тъй като твърде често й се подиграваха, накрая потърси и други средства, освен гледането на ръка, за да утолява глада си.

Докато оглеждаше оживеното пазарище, Алисия си каза, че не би било зле да опита и с танци. Многото изискано облечени граждани, които се разхождаха по улиците, похапваха месни пастетчета, печени зеленчуци, риба и сирене. Щом напълнят стомасите си, ще искат забавление, а не да знаят какво им готви бъдещето, разбра тя. При циганите беше обичай да танцуват след вечеря или поне да наблюдават танцуващите. При горгио сигурно не беше по-различно. Тя тропна предизвикателно по калдъръма и реши да опита. Пляскайки с ръце в ритъма на въображаем китара, затанцува буйно фламенко.

Движенията й бяха смели, но смекчени от чистотата й, а изразът на святкащите очи не оставяше съмнение, че въпреки вехтите й дрехи не би допуснала никой да нарани гордостта й.

— Вижте, вижте колко прелестно танцува! — извика дебелият ковач, който бе прекъснал работата си, за да я погледа. Много скоро около Алисия се събраха десетки мъже и жени, учудени и зарадвани.

— Красива е, наистина. Ще впечатли дори маврите.

— Коя ли е? — попита един търговец.

— Откъде идва? — поиска да узнае друг.

— Никога не сме я виждали — шепнеха мъжете.

Жените обаче не бяха толкова впечатлени като синовете и съпрузите им.

— Уличница! Как смее да танцува така безсрамно!

— Да я прогоним!

— Не, оставете я да танцува! Циганка или не, танцът й радва окото — настояха мъжете.

От дивия танц, придружен от ритмично тропане с крака, Алисия премина в бавен танц с преливащи се движения. Пред вътрешния й взор изникна образът на Рафаел и тя си представи, че танцува с него, дори затвори очи, за да го вижда, по-ясно. Ако той я обичаше, сега нямаше да танцува в този чужд град. Ако той…

Студен, режещ глас нахлу неканен в мечтанията й. Алисия отвори стреснато очи и се озова лице в лице с фигура в черно расо и святкащи тъмни очи.

— Танцува като обсебена от дявола! — Монахът устреми поглед към небето и бързо се прекръсти. — Ако искате да спасите душите си, напуснете този площад на проклятието, за да не ви погълнат пламъците на ада. Тази жена е покварена. Тя няма душа!

Алисия спря да танцува и по гърба й пробяга студена тръпка. Спомни си Торкемада и изтръпна. Това сигурно беше някой от злите му свещеници! Според слуховете шпионите на Торкемада дебнеха навсякъде.

— Отецът казва истината — изпъшка един възрастен мъж и бързо се отдалечи.

— Циганите са изчадия на сатаната — изрече тежко черният свещеник и отново се прекръсти. — Прогонете я. — И изчезна толкова бързо, колкото се бе появил, очевидно доволен, че е посял семето подозрението и страха.

— Циганите са родени от сатаната. Да я изгоним от града! — изграчи гневно дрипава старица.

Макар че само допреди миг й се бяха възхищавали, сега хората се обърнаха до един срещу Алисия и заплашително размахаха ръце. Една стара жена хвърли камък, който улучи момичето по рамото.

— Махай се оттук! — изкрещя друга жена и също хвърли камък. Последва общо нападение. Тълпата изведнъж се настрои враждебно, върху Алисия се изсипа дъжд от камъни и тояги. Ако не беше гъвкава като змия, сигурно щеше да получи сериозни наранявания, но тя успя да се изплъзне от побеснялата тълпа. Търсейки отчаяно скривалище, най-сетне намери закрила зад дебелата врата на една от големите каменни църкви. Затвори я здраво зад себе си и се свлече на пода.

Треперейки, Алисия се опита да възстанови дишането си и зачака глъчката навън да утихне. Когато най-сетне рискува да открехне вратата, за да види какво става на площада, той все още беше пълен с хора. Очевидно никой не беше разбрал къде се е скрила. По-добре да остане още малко в скривалището си, докато се разотидат.

— Глупаци! Всички горгио са глупаци! — пошепна тя. Защо бяха толкова самодоволни? Никога ли нямаше да променят мнението си за циганите? Тя само се бе опитата да ги позабавлява и да спечели малко пари. Какво толкова лошо беше направила? Никога нямаше да ги разбере, камо ли да живее между тях. Трябваше да издържи още една нощ без храна, макар че умираше от глад. Още една дълга, самотна нощ.

Алисия въздъхна и вдигна ръка да отвърже червената кърпа — знак, че беше омъжена жена. Странно, че досега не я беше свалила от главата си. Зарови пръсти в косата си и си припомни времето, когато Рафаел беше винаги до нея. Оттогава беше минала цяла вечност. Междувременно се бяха случили толкова неща: смъртта на Рудолфо, изборът на Стиво за водач, бягството й от табора, дългият, мъчителен път през планините на Толедо към долините на провинция Леон.

„Проклети да са всички горгио“ — помисли си ядно тя. Нито един от тях не се беше отнесъл дружелюбно към нея и мисълта, че беше една от тях, я изпълваше с отвращение. Горгио бяха отмъстителни и изпълнени с омраза, тя не искаше да принадлежи към техния народ!

Алисия се отдалечи от вратата и се огледа, твърдо решена отсега нататък само да гледа на ръка. Танците бяха опасни. Непременно трябваше да си намери някаква работа, за да оцелее. Зимата наближаваше и без защитата на градските порти, без народа си тя щеше да умре. Не можеше да си отиде. Все едно харесваше ли й или не, не можеше да се махне от града. А толкова се изкушаваше да го направи.

Алисия се огледа и откри малка ниша до дървения олтар. Сви се там и извади от джоба си цялото си оскъдно имущество, което беше скрила в най-долната пола, за да не й го откраднат. Попипа връвта, която й беше дал Тодеро и която трябваше да й донесе късмет, парчето от сватбената стомна и накрая пръстена на Рафаел. Спомни си как в нощта, когато Рудолфо умря, го бе свалила от пръста му и въздъхна. Трябваше да изгори пръстена с баща си, но го запази за себе си. Защо?

Истината й причини болка. Не можеше да забрави Рафаел толкова бързо, колкото я беше забравил той. Вдигна глава и се огледа страхливо. Черният свещеник можеше да се появи отново и да й стори зло, но в църквата беше тихо и тя беше съвсем сама.

Никога досега не беше влизала в църква на горгио. Дали богът на Рафаел живееше тук? Рудолфо й беше разказвал, че бог живее в гората, не в църквата, но в този миг тя имаше чувството, че не е сама.

Алисия огледа смаяно обстановката: трепкащите свещи пред олтара, пъстрите мозайки, статуята на мадоната, другите статуи. Приближи се към статуята на жената с детето и остана трогната от любовта, която се четеше по миловидното лице. Сякаш тази жена бе разбрала болката й и искаше да й помогне.

— Коя ли е тази жена? — запита се тя. Пристъпи напред като в транс и помилва студения камък, сякаш очакваше, че ще е топъл като жив човек.

След малко вниманието й бе привлечено към друга статуя, на която беше изобразен мъж, прикован на кръст. Мъжът беше почти гол, само с препаска на слабините, босите му крака бяха вързани, на главата си носеше трънен венец. Бедничкият, помисли си тя и очите й се напълниха със сълзи. Поиска й се да го утеши, да вземе част от болката му, да го свали внимателно от мястото, където беше вързан и прикован, да се погрижи за раните му.

— Ти ли си добрият Христос, за който ми разказа Рафаел? — попита тя, сякаш очакваше статуята да й отговори. Сърцето й подсказа, че това наистина беше Христос. Изразът на покой върху фино изрязаното лице я омагьоса. Как можеше зъл човек като Торкемада да почита този кротък мъж и въпреки това да носи в сърцето си такава горчивина и омраза? Това беше неразбираемо за Алисия. Защо горгио се вслушваха в повика на гнева и омразата? Защо не идваха тук, за да погледнат дълбоко в очите и сърцето на добрия Исус?

Младата жена беше смъртно уморена и въпросите, които изникнаха в главата й, я потиснаха. Когато се запъти към вратата, за да напусне църквата, се обърна отново към мъжа на кръста и реши да остане през нощта тук, зад тези сигурни стени. От седмици насам за първи път се почувства спокойна. Намери си местенце близо до разпятието, сви се на кълбо и веднага заспа.

— Коя си ти? Какво правиш тук? — Гласът беше мек, но Алисия стреснато отвори очи. Като видя пред себе си облечена в черно фигура, която се навеждаше над нея, тя вдигна отбранително ръце, очаквайки да я удари.

— Моля ви! Моля ви… Толкова бях уморена… — Тя погледна свещеника в очите и той отговори на погледа й. В зениците му нямаше омраза, само загриженост.

— Не се страхувай, нищо няма да ти направя. — Той сложи ръка на рамото й и отново попита: — Коя си ти?

— Казвам се Алисия.

— Алисия. Хубаво име за хубава сеньорита. — Меките сини очи се плъзнаха изпитателно по фигурата й. — За съжаление представляваш тъжна гледка, дете мое. Кажи как мога да ти помогна.

Алисия го погледна изненадано. Свещеникът беше дребен и набит — по-скоро би го определила като дебел, — с кръгло лице и широка усмивка. Много искаше да му се довери, копнееше за приятел, но всички горгио, които беше срещнала досега, я бяха измамили.

— Не ми трябва помощ — отвърна предпазливо тя. — Аз съм циганка. Циганите са силен народ.

Отецът скръсти ръце върху дебелия си корем и я погледна укорително.

— Никой не е силен, когато е гладен. Я се погледни! Останала си само кожа и кости. Откога не си се хранила, както трябва?

Алисия беше твърде горда и упорита, за да му разкаже за лишенията, които беше преживяла.

— Ядох вчера. — Тя се изправи и се загърна в окъсания си шал.

— Вчера? Господи, бедното дете! Трябва веднага да хапнеш нещо. Ела с мен.

Алисия не се помръдна от мястото си. Не знаеше дали да му вярва, макар че инстинктът й подсказваше да му се довери. Нещо у него я привличаше.

— Не ми трябват подаяния. Ще работя, за да заслужа яденето си.

— Естествено, естествено. Сигурен съм, че можеш да работиш, детето ми. Не се бой, ще ти намеря работа. — Свещеникът избухна в смях. — Както скоро ще разбереш, аз съм ужасен готвач. — Помилва закръгления си корем и продължи: — Ако искаш да направиш закуска, ще я споделя с теб. Почтено предложение, нали?

Алисия кимна и го последва. Двамата минаха покрай олтара. Хората, коленичили в изповедалните, поздравиха свещеника с усмивка.

— Какво правят там? — попита Алисия.

— Палят свещи и говорят с бога — обясни той.

— Говорят с бога? — Алисия си спомни статуята на Христос.

— Но той е там. — Обърна се и посочи олтара. В погледа й имаше въпрос.

— Не, детето ми. Това е синът, който умря, за да изкупи нашите грехове. — Двамата продължиха по дълъг коридор и слязоха по тясна стълба. Алисия помълча малко и попита:

— А коя е майката с детето?

— Мария, майката на Христос. Тя носи божия син. Алисия се обърка още повече.

— Исус ли? Кой е той?

— Исус Христос — усмихна се отецът — Скоро ще разбереш.

— Сложи ръка на рамото й и я побутна напред. Алисия поклати глава.

— Много съм объркана… — Опита се да се нагоди към дългите крачки на свещеника и да върви редом с него. Горгио бяха странни хора. Ала споменът за съчувственото лице на статуята не я оставяше и тя изпита внезапното желание да научи повече. — И как е умрял този Исус?

Свещеникът спря за миг и отговори:

— Разпнали са го. Приковали са го на кръст. — Алисия потрепери и понечи да каже нещо, но той й даде знак да мълчи. — Чрез неговата жертва ние, които вярваме в него, получихме вечния живот.

— Всички горгио?

— Онези, които вярват.

Влязоха в кухнята. В голямата печка беше запален огън. Свещеникът забеляза погледа й и добави:

— Злите хора са осъдени да страдат и да горят в адския огън. В ада ги очакват вечни мъки. Тяхната орисия е да бъдат роби на сатаната.

— Какво страшно наказание. — Алисия потрепери. Искаше да пита още, но умираше от глад. Знанието можеше да почака малко. — Готова съм да ви направя закуска…

Свещеникът й показа нощвите с втасало хлебно тесто, вече оформено в самун. Алисия го сложи върху дървената лопата и го пъхна в пещта. Като видя яйцата, счупи няколко, наряза чушки и лук и ги разбърка. Спомни си как беше приготвила яйца за Рафаел и очите и се напълниха със сълзи. Избърса ги сърдито, но свещеникът явно я беше видял.

— Тъжна си, детето ми. Кой те е наранил? Алисия сърдито поклати глава.

— Никой. Лукът ме разплака, това е всичко.

Макар да беше убеден в противното, свещеникът замълча. Това момиче имаше гордост, кураж и ум и заслужаваше възхищението му. Трябваше да намери начин да му помогне, и то още днес.

— Съжалявам за лошите си маниери — изрече с усмивка той, вместо да продължи с въпросите. — Не ти казах името си, след като чух твоето. Казвам се отец Хулио. — Сините му очи засвяткаха весело. — Трябва да знаеш, че съм половин ирландец — оттам е червената ми коса… доколкото е останала. Израснал съм в Ирландия, страната на майка ми.

— Ирландия? — Алисия беше чувала за тази далечна страна. — Какво правите в Леон?

Беше предполагала, че той идва от някоя испанска провинция, както другите горгио, но сега забеляза, че имаше слаб акцент.

— Бог ме повика тук. — Той понижи глас, сякаш не искаше никой друг да чуе думите му. — Бог ме превърна в свой инструмент, за да сложи край на варварските изгаряния. Не е правилно хората да измъчват себеподобните си.

Алисия разбра веднага, че намекваше за инквизицията.

— Торкемада е демон! — изсъска тя.

Свещеникът сложи пръст на устните си, за да я накара да замълчи, и кимна.

— Торкемада е луд. Трябва да го спрем. Но сега няма да говорим повече за тези страшни неща. Разкажи ми нещо за себе си.

Докато шеташе в голямата кухня, Алисия му разказа за циганския лагер. Изненада се колко лесно беше да готви в кухнята на горгио, заградена от дебели каменни стени.

Докато пълнеше чиниите с резени шунка, плодове и прясно опечения хляб, тя не преставаше да говори. На устните й грееше усмивка. Извади яйцата от тигана и сложи на отец Хулио голяма порция, а за себе си остави съвсем малко, любопитна да разбере как щеше да й се отрази ястието от яйца.

— Много съм гладна — призна тихо тя. Вече вярваше на свещеника. Както беше свикнала в лагера, приседна на пода в близост до печката, за да се нахрани.

За да не я смути, отец Хулио седна до нея. Беше му ясно, че младата циганка не познаваше обичая да се яде на маса. Е, много скоро щеше да се запознае с живота на горгио, както ги наричаше. Той трябваше да й помогне.

— Разкажи ми още за досегашния си живот, Алисия. — За негова изненада му беше приятно да яде на пода и неволно се запита дали пък тези цигани не бяха по-умни, отколкото си беше представял. — Защо си дошла в Саламанка? Да не си избягала от племето си?

Докато ядеше, Алисия отговори на всичките му въпроси. Разказа му за смъртта на баща си, за разкритието му, че в действителност тя не е циганка, а горгио. Описа му грубостта на Стиво, дългото пътуване до Леон с надеждата да открие корените си.

— Мисля, че не искам да съм част от горгио — заключи убедено тя.

— Бедното ми дете, не мога да ти се сърдя за това. Разбирам, че сънародниците ти не са били особено добри към теб. Изминала си толкова дълъг път съвсем сама! — Отец Хулио погали съчувствено ръката й. — Като си помисля, че след всичко, което си преживяла, Саламанка те е посрещнала така враждебно! Срамувам се за братята си.

— Не сте прав по отношение на циганите. Те са почтени хора. Баща ми Рудолфо беше най-добрият човек на света.

— Вярвам ти, детето ми. — Отецът изтри устата си с ръкав и огледа внимателно момичето. Трябваше да намери начин да му помогне. Не можеше да я изпрати на улицата, където щеше да умре от глад или да я пребият. Най-голямата пречка беше гордостта й. Очевидно не беше готова да приеме благодеяние. Какво да прави?

— Липсва ми таборът — промълви Алисия. — Особено Зуба и Тодеро. И децата, Мала и Пало.

— Децата. Да, децата… — Свещеникът се засмя и доволно плесна с ръце. Думите на Алисия го бяха навели на една мисъл. — Ето го отговорът. Деца! — Той я погледна умолително и продължи: — Моля те, Алисия, остани тук. Трябва ни жена, която да ни помага за децата. Те си нямат никого. Също като теб.

— Какви деца имате тук? — попита смаяно Алисия и остави чинията си на пода.

— Деца без родители. Църквата ги е взела под крилото си, но трябва да призная, че не им отделяме толкова внимание, колкото заслужават. Може би ти би могла… — Той й се усмихна и тя отговори на усмивката му с искрена привързаност. Инстинктът й подсказваше, че в много отношения този човек беше като Рудолфо.

— С удоволствие ще…

— Какво става тук? Отец Хулио, какво правите на пода? — Гласът беше дълбок, свикнал да заповядва. Алисия стреснато извърна глава. На вратата стоеше мъж, облечен от главата до петите в яркочервен сатен. Големият му нос й напомни човката на хищна птица. Кръглите черни очи я пронизаха. — Кое е това дрипаво момиче? Пак ли някое от сирачетата ви, отче?

Алисия скочи като ужилена и погледна предизвикателно новодошлия. Още един враждебно настроен благородник! Не можеше да остане нито минута под един покрив с него. Уви раменете си с окъсания шал и се запъти към вратата. Свещеникът я последва.

— Недей, Алисия! Остани! — помоли тихо отец Хулио. — Не бива да се обиждаш от думите на този човек. — Той се изстъпи гневно пред младия благородник, който размахваше украсената си с пера шапка. — Дон Енрике Дорадо, срамувам се за вас. Не е правилно да се отнасяте по този груб начин с божиите чеда. Баща ви дон Филип Наваро никога не се държи така нетактично.

— Пфу! Вторият ми баща е глупак, който непрестанно пръска пари за благотворителните ви начинания. Отдавна му повтарям, че прахосничеството му ще ни докара до просешка тояга. Слава богу, аз не съм като него. — Погледът му се плъзна преценяващо по тялото на Алисия и той изхъмка пренебрежително. — Малката е дрипава, но е хубавичка. Дай ми я, отче. Обещавам да я храня и обличам.

Подигравателната усмивка на устните му не остави съмнение в намеренията му и Алисия потрепери. Сведе глава, за да скрие лицето си от похотливия му поглед. Този тип не беше по-добър от Стиво. Похотливо животно, за което жената беше само средство да задоволи похотта си.

— Никога няма да тръгна с вас! — изфуча тя. — Никога. По-добре да умра от глад.

Дон Енрике бутна свещеника настрана, приближи се до Алисия и протегна ръка да помилва косата й.

— Не само красота, но и ум. Точно каквото обичам у жените. — Засмя се и тънките му устни оголиха криви бели зъби.

— Не я пипайте. Това е божи дом. — Кипящ от гняв, отец Хулио застана пред Алисия.

— Май е циганка, или се лъжа? Нима не сте чули, че Торкемада ни предупреждава да се пазим от тези просяци?

За момент двамата мъже забравиха присъствието на Алисия, заети със собствената си частна война. Местейки поглед от свещеника към мъжа с орлов нос, Алисия бързо взе решение. Не можеше да остане тук, все едно колко мил и добър беше дебелият свещеник. Мъжът с перата беше опасен, тя го усещаше с всяка фибра на тялото си. Отправи се безшумно към вратата, но спря за миг на прага, за да погледне за последен път единствения горгио, който се беше отнесъл добре с нея. Щеше да го запази завинаги в сърцето си.

— Аз не слушам Торкемада. Слушам само господа и папата. Помагам на хората в нужда, дарявам ги с топлина, както иска от мен Христос, и нито вие, нито хиляда като вас ще успеете да ме…

Шумът от затварящата се врата прекъсна свещеника насред изречението. Забравили караницата си, двамата мъже се обърнаха стреснато. Циганското момиче беше избягало.

— Не! Алисия, върни се! — Отец Хулио прихвана полите на расото си, за да я последва, но когато стигна до вратата, видя, че тъмнокосата красавица бе изчезнала и бе отнесла със себе си всяка надежда да й помогне.

Рафаел де Виласандро възбудено крачеше напред-назад в стаята си в дома на семейство Наваро. От две седмици се намираше в Саламанка и досега не беше постигнал нищо. Нищичко. Нима беше напуснал жената, която обичаше, за да седи в златна клетка като папагалите, които моряците носеха от далечни страни, за да красят къщите на богатите испанци?

Домът на семейство Наваро представляваше двуетажна каменна хасиенда, издигната около голям вътрешен двор, покрит с керемиди. Заобиколена с ограда от ковано желязо, тя със сигурност беше една от най-красивите къщи в града.

Филип Наваро беше много богат човек. Къщата беше пълна със скъпоценности — картини, скулптури, най-фино стъкло. Господарят на дома явно обичаше изкуството. Нищо чудно, че доведеният му син Хуан Дорадо имаше опитно око за произведенията на великите майстори. За съжаление това беше единственото, по което бащата и доведеният му син си приличаха. Във всяко друго отношение двамата бяха съвършено различни.

Рафаел получи стая на първия етаж с изглед към градината. Можеше да влиза и излиза през отделен вход в близост до двора, следователно беше напълно свободен да прави, каквото си иска. Рафаел оцени високо тази деликатност на домакините. В къщата имаше дузини слуги, но той скоро установи, че преди шест сутринта и след единадесет вечерта, както и през обедната сиеста, всички бяха по стаите си и той можеше да влиза и излиза незабелязано.

Стаята на Рафаел беше с висок таван, с подиум, покрит с възглавници, където той обичаше да сяда, с голямо легло и скрин. Стените бяха тапицирани със скъпоценна дамаска с изображения на горски животни. Картините му напомняха за Алисия и за краткото, блажено време, което двамата бяха прекарали заедно. Често се изкушаваше да се върне при нея и да я помоли да тръгне с него, но бързаше да убеди сам себе си, че тя е на сигурно място при Рудолфо. Появата му щеше да я изложи на опасност.

„Един ден ще се върна при теб, Алисия. Дано този ден дойде по-скоро“. В сегашното му състояние мисълта да скита из страната го изкушаваше много силно. Споделяше любовта на циганите към свободата. Последните дни, които беше прекарал с кервана, бяха най-прекрасните в живота му. Странно, че го бе разбрал едва когато напусна своята Алисия.

„Циганите са честни помежду си, няма я тази неискреност, тези опасни интриги, които трябва да понасям сред своите“ — размишляваше с болка той. Коварният Дорадо искаше да го направи свой шпионин — тази мисъл го вбесяваше. „Изпрати ме тук, за да наблюдавам един от местните свещеници. Отец Хулио.“ Името беше заседнало в главата му, но по съвсем друга причина.

Рафаел престана да се разхожда по стаята, за да погледне през прозореца. Беше декември и светлината, която падаше в стаята от север, беше мътна. По небето бяха надвиснали сиви дъждовни облаци. Зимата беше в пълната си сила. Ако искаше да направи нещо за застрашените конверсос, трябваше да побърза. Много скоро силните зимни бури щяха да затворят морските пътища.

Досега Рафаел беше узнал, че под подозрение са две семейства на покръстени — на един лекар и на един лихвар, комуто, както предполагаше той, Хуан Дорадо дължеше значителна сума пари. Свещеникът искаше да се отърве от лихваря, за да се освободи от дълговете си. Коварен хитрец! За съжаление по това време не беше необичайно да изгарят хора, финансирали задълженията на инквизиторите. Самата кралица Изабела бе потърсила услугите на един еврейски адвокат и той бе заел на обеднялото величество двайсет хиляди солди за сватбената церемония с Фердинанд. Когато стана кралица, тя изплати дълга си, но предаде бедния човек на инквизицията. Светата инквизиция имаше свои собствени закони и онези, които се осмеляваха да й се противопоставят, плащаха с живота си. Даже личният лекар на крал Фердинанд, Рибор Атлас, покръстен евреин, загина на кладата. Никой не беше защитен от хората, които черпеха властта си от бедата на другите.

Онези, които бяха преминали към християнството, се намираха в опасност, докато самите евреи бяха оставени на спокойствие, поне досега. Инквизицията не си постави за цел да преследва евреите, а да следи верността на хората, които бяха станали християни. Странно, каза си Рафаел, нашите свещеници полагат огромни усилия да покръстят езичниците, а в същото време основната цел на инквизицията е не да преследва така наречените нехристияни, а тъкмо покръстените. Въпреки това той се страхуваше, че Торкемада много скоро ще насочи вниманието си към евреите. В Испания имаше почти четвърт милион евреи и все по-често се чуваха слухове, че Торкемада иска да ги изгони. Само колебанието на Фердинанд да даде съгласието си ги беше опазило досега. Въпреки това в страната се разпространяваха страшни истории за евреите — също както преди смъртта на майка му. Хората си шепнеха, че евреите се опитвали да върнат християните към еврейската вяра, че принасяли в жертва християнски деца и какво ли още не.

Невероятни, смешни обвинения! Рафаел поклати глава. Беше толкова вдълбочен в мислите си, че не усети влизането на домакина си. Дон Филип Наваро го погледа усмихнато и след малко го потупа по рамото.

— Изглеждате ми загрижен, дон Рафаел. Има ли нещо, което мога да направя за вас?

Рафаел се обърна стреснато и поздрави домакина си с принудена усмивка.

— Не, дон Филип, всичко е наред. Уверявам ви, че ценя високо вашето гостоприемство.

Той си спомни колко сърдечно го бяха посрещнали в непознатия дом и му стана съвестно, че беше принуден да ги мами. Дон Филип Наваро беше красив мъж, вероятно около петдесетгодишен, макар че сивата коса и брада го правеха да изглежда по-възрастен. Безупречно облечен в прилепнал черен панталон и обшит със злато жакет, той беше олицетворение на съвършен благородник.

— Това ме радва — отговори с лек поклон дон Филип и се усмихна. Вторият баща на Хуан Дорадо беше горд мъж с ярко изразено чувство за чест. Защо доведеният му син беше толкова различен от човека, който го беше отгледал? Рафаел не изпитваше симпатия и към Енрике, брата на Хуан Дорадо, който се интересуваше само от жени, хазарт и от собственото си благополучие. Не харесваше и доня Луиза, съпругата на Филип Наваро, майката на Енрике, Хуан и сестра им Виолета. Въпреки дружелюбните й, учтиви маниери той я бе преценил като егоистка и опасна. Мъж като дон Филип заслужаваше много по-добра съдба.

В стаята се възцари неловка тишина и Рафаел изведнъж осъзна, че беше толкова вдълбочен в собствените си мисли, та изобщо не беше чул какво бе казал дон Филип.

— Моля да извините неучтивото ми държание, дон Филип, но признавам, че не чух въпроса ви. Боя се, че през последните дни съм затворен в собствения си свят. Изгубих сърцето си по една млада жена и не мога да мисля за нищо друго.

Филип Наваро се засмя и Рафаел се възхити на дълбокия, мелодичен смях.

— Разбирам ви. Много добре ви разбирам. — Очите му се устремиха в далечината. — И аз съм обичал така.

— Доня Луиза?

Сивокосият мъж тъжно поклати глава.

— Не, сърцето ми принадлежеше на друга. — Очите му плувнаха в сълзи. Очевидно темата беше твърде болезнена, за да говори по нея. — Преди дълги, дълги години бяха женен за друга. Съпругата ми почина от родилна треска, но ме дари с прекрасна дъщеря.

— Дъщеря? За Виолета ли говорите? — попита объркано Рафаел.

— Не, Виолета е моя доведена дъщеря. Собственото ми дете се удави при злополука, когато беше само на три години. Бавачката за малко е занемарила задълженията си и невниманието й струва живота на момиченцето, което обичах повече от всичко на света. Никога не можах да преодолея загубата. След дълга пауза дон Филип си възвърна самообладанието. — Нека да не говорим повече за това. Оттогава минаха много, много години. Дойдох да попитам дали желаете да излезем на езда. В обора си имам много добри коне, преди всичко андалусци.

— За мен ще бъде чест. — Рафаел направи лек поклон и последва домакина си надолу по стълбището. С нетърпение очакваше да види андалуските коне. Може би щеше да успее да убеди дон Филип да му продаде два от тях. Представяше си как ще се изненада Алисия, когато й подари великолепния кон — един ден, когато се върне при нея…

Докато вървяха през двора, дон Филип Наваро разговаряше с искрен интерес със своя гост, приятел на доведения му син Хуан. Зададе много въпроси и накрая помоли:

— Разкажете ми за младата сеньорита, в която сте влюбен. Как се казва?

— Алисия.

Рафаел се усмихна, но усмивката замръзна на устните му, като забеляза как побледня дон Филип. Сложи ръка на рамото му и го погледна въпросително.

— Нищо ми няма. Само дето… името… Исусе, така се казваше дъщеря ми! Алисия… За момент помислих… Колко съм глупав, да се вълнувам толкова само щом се спомене името на дъщеря ми… Трябва да я забравя. — Филип Наваро ускори крачка и даде знак на Рафаел да го следва. За момента Алисия беше забравена.

Няколко часа след бързата, вълнуваща езда Рафаел влезе в елегантната трапезария на семейство Наваро. Андалуските коне на дон Филип бяха наистина великолепни. Рафаел се наслади на всяка минута от препускането с домакина си и за пореден път се убеди, че мъжът, който го бе приел в дома си, заслужаваше уважение и симпатия.

— О, сеньор Рафаел, колко добре изглеждате — посрещна го доня Луиза Наваро и го огледа изпитателно. Още от деня на пристигането му тя не криеше, че го е харесала и ще използва всички средства, за да го омъжи за дъщеря си Виолета, която по всичко приличаше на майка си. Рафаел съзнаваше, че трябва да бъде много внимателен.

Луиза Наваро посочи с усмивка празния стол до дъщеря си Луиза и го покани да заеме мястото. Рафаел вдигна рамене, оправи високата яка на сивия си кадифен жакет и седна.

— Добър вечер, сеньор де Виласандро. — Виолета Дорадо се взираше плахо в чинията си, както я бяха научили — това беше поведението на дъщерите на изисканите семейства. Висока, стройна, с доста едър кокал, тя изглеждаше някак тромава в опитите си да се държи като момиченце и създаваше лошо впечатление. Облечена в пъстра одежда от смарагдовозелен и златен брокат, опъната върху дървени обръчи, девойката носеше твърде много накити, може би, за да придаде блясък на незначителната си външност. Цветовете на роклята не й отиваха — зеленото правеше лицето й още по-бледо. Рафаел забеляза, че Виолета имаше същия голям нос като братята си. Гъстата черна коса беше стегната на тила и некрасивата фризура само подчертаваше дължината на носа й. Без да иска, Рафаел започна да прави сравнения между тази млада жена и Алисия.

„О, Алисия, защо бях такъв глупак да те напусна! — помисли отново той и се ядоса на себе си. — Никога няма да погледна друга жена, докато сърцето ми принадлежи на моята зеленоока циганка.“ Мисълта, че може никога вече да не види Алисия, че няма да намери табора на мястото, където го беше оставил, го измъчваше. Как щеше да живее без нея? Не. Немислимо.

— Какво не е наред, сеньор?

Сеньорита Виолета беше забелязала смръщването му и въпреки изискванията на етикета вдигна очи към него. Нещо в погледа й събуди симпатията на Рафаел и той й се усмихна. Момичето не беше виновно, че доня Луиза го охраняваше като цербер.

— Вие сте красива, сеньорита Виолета — излъга той.

Младото момиче го погледна със сияеща усмивка. Устните й бяха пълни, зъбите — съвършени по форма и бели като перли. Устата й наистина беше красива. Само ако се усмихваше по-често!

— Благодаря за комплимента — промълви тихо тя и отново сведе очи, както я бяха учили. За Рафаел беше очевидно, че тя го харесваше, и той отново изпита съжаление към момичето.

Подобно на повечето момичета с нейния произход Виолета имаше една–единствена цел: да стане съпруга и майка. Тя беше готова да приеме мъжа, който щяха да й изберат родителите й. Аранжирана женитба. Покорно щеше да пожертва живота си на своя съпруг, все едно дали го обичаше или не, без изобщо да попита сърцето си.

Точно както щях да направя и аз. Някога, но не и днес. Никога вече. О, Алисия… Рафаел затвори очи и отново поведе борба със себе си. Щастието беше тънко и се късаше като паяжина. Дали и той беше разкъсал с груба ръка тънката паяжина, когато се раздели О Дели с Алисия?

— Приготвили сме любимите ви ястия. Може би мидите не ви харесват? Или в соса има твърде много чесън? Та вие почти не ядете. — Дона Луиза беше изтълкувала погрешно смръщването му.

— Вечерята е великолепна. Съжалявам, но не съм особено гладен. — В старанието си да се хареса на своята домакиня Рафаел вдигна вилицата до устните си.

— След дългата езда съм гладен почти колкото конете си — засмя се дон Филип и му намигна. — Може би нашият гост просто се бои да не загуби свободата си.

Виолета се изчерви и сведе глава към чинията си, докато сивите очи на доня Луиза засвяткаха опасно.

— Дръж си езика зад зъбите, мъжо — изсъска тя, но само след миг се овладя и се усмихна пленително на Рафаел. Ала злобата в очите й остана и младият мъж за пореден път се запита какво беше намерил дон филии Наваро у тази жена, за да я направи своя втора съпруга. Двамата очевидно не си подхождаха.

Дон Филип реагира на гневното съскане на жена си мрачно смръщване. Погледите им се кръстосаха в безмълвен дуел, докато поддържаха пред другите фасадата на безупречна сърдечност, но Рафаел усети със сърцето си колко нещастен беше домакинът му. Какво се бе случило преди много години, за да го обвърже така здраво за тази жена? Можеше само да гадае.

Мина доста време, докато дон Филип Наваро се усмихна отново. Усмивката му беше предназначена за Рафаел и той се учуди безкрайно от чувството за близост, което така бързо се бе установило между двамата.

— Значи конете ми ви харесват? — попита дон Филип и се усмихна гордо, когато Рафаел кимна възторжено. — Нима Хуан не ви е разказал за нашите коне и бикове?

— Не.

— Отглеждам бикове за арените в Мадрид. Смея да твърдя, че моите бикове са най-добрите в Испания. Това е една от слабостите ми, но съумях да я превърна в източник на доходи.

Рафаел изненадано вдигна вежди.

— Имате слабост към борбите с бикове?

— О, да! Тук, в Саламанка, всяка събота се провеждат борби с бикове. Ще ви заведа, за да видите сам колко хубави животни отглеждам в земите си.

— С удоволствие. — Рафаел си спомни, че беше видял могъщите рогати животни да пасат на заградената поляна в близост до оборите. Наистина великолепни екземпляри и макар че не се интересуваше особено от борбата с бикове, той си каза, че с удоволствие би отишъл да погледа как животното ще премери силите си с матадора. Освен това борбата с бикове беше чудесен случай да се смеси с хората и да научи нещо за плановете на Торкемада.

— Добре, да отидем.

Доня Луиза Наваро изпухтя презрително, очевидно ядосана, че не обръщаха внимание на нея и дъщеря й.

— Ти и твоите глупави бикове — пошепна ядно тя. — Понякога си мисля, че ги даряваш с повече внимание, отколкото мен, твоята съпруга.

— Ако наистина го правя, жено, причината е, че те не ме преследват със злите си езици. — Филип Наваро изпъна рамене и вирна брадичка. — Хайде да не се караме повече на масата. Имаме гост, доня Луиза, не забравяй това! — Вдигна чашата си и я изпразни на един дъх, като направи знак на Рафаел да последва примера му.

Тъкмо този момент избра дон Енрике за появата си — той буквално нахлу в трапезарията и гръмовният му глас разкъса тишината. Рафаел толкова се стресна, че разля част от виното си.

— Този жалък идиот! Нима такава твар може да бъде свещеник? Пак го е направил! — Скръстил ръце под гърдите си, младият мъж остана насред стаята, неподвижен като статуя. Всички погледи се устремиха към него.

— Какво е направил? — попита дон Филип, ядосан от нахлуването на доведения си син. Чакайки отговор, хвърли към тъмнокосия, облечен в яркочервено мъж поглед, който не предвещаваше нищо добро.

— Пак е приел бедняци — или поне се опита. Смея да твърдя, че се чувства като светец, докато хвърля на вятъра нашите пари. Напомних му, че няма това право.

— Парите не са наши, парите са мои. Колко пъти трябва да ти повтарям? Не ти разрешавам да се месиш в делата на отец Хулио.

Доня Луиза остави вилицата си и се надигна в защита на сина си.

— Парите може да са твои, но ако продължаваш да даваш златото си на онзи тлъст свещеник, скоро ще ни докараш до просешка тояга.

Дон Филип хвърли извинителен поглед към Рафаел. Очевидно се чувстваше неловко, че членовете на собственото му семейство забравяха добрите маниери и се караха пред госта си. Въпреки че очевидно кипеше от гняв, успя да овладее гласа си.

— Убеден съм, че и за теб, и за децата ти ще е полезно да узнаят що е бедност и смирение. Забрави ли, че когато те направих своя съпруга, беше бедна като църковна мишка? Забрави ли, че и ти си гладувала? Как можеш сега да не изпитваш съчувствие към жертвите на нещастието?

Доня Луиза разбра, че бе прекалила, и побърза да отстъпи. Сведе глава и обясни с понижен глас, както подобаваше на високопоставена дама:

— Тези нещастници страдат по божията воля. Страдат заради греховете си. Бедността е наказание.

— Наказание? — При тези думи дон Филип невярващо поклати глава. — Ако бедността беше наказание за извършени грехове, градът ни щеше да гъмжи от просяци. — Погледът му улови нейния и двамата се погледнаха втренчено. Рафаел отново се учуди какви тайни криеше това семейство, какво огорчение и ожесточение пазеха дебелите каменни стени.

Съпругата на дон Филип не отговори. Вместо това скочи и напусна стаята с развети поли. Макар да я проследи с поглед, дъщеря й остана на мястото си и Рафаел се запита колко ли пъти младата жена се е разкъсвала между двамата си родители, повели ожесточена битка.

— Не исках да те разсърдя. — Дон Енрике се усмихна и се поклони пред втория си баща. — Исках само да те уведомя какво върши отец Хулио, татко. Благотворителността е похвална добродетел, но нито ти, нито аз или отец Хулио сме в състояние да облечем и нахраним всеки просяк и дрипав циганин, който обикаля улиците на града ни.

При думата циганин Рафаел се скова.

— Съмнявам се, че ще видите много цигани, които просят храна. Циганите са горд и благороден народ и умеят да се грижат за себе си. Можем да се поучим от тях в много отношения.

Дон Енрике се обърна изненадано към госта.

— Какво знаете вие за циганите?

— Живял съм между тях.

— Живял сте с цигани? Колко интересно… Нямах представа…

— Една млада циганка ме спаси от удавяне. Преди да се случи това, мислех за циганите също като вас. Сега обаче виждам колко дълбоко съм се заблуждавал. Повтарям, ние можем много да се поучим от циганите.

По устните на дон Енрике заигра подигравателна усмивка.

— Значи и вие защитавате циганите. Тогава се учудвам, че се разбирате толкова добре със скъпия ми брат. Той се отвращава от циганите не по-малко, отколкото от евреите.

Нещо в поведението му предупреди Рафаел да прояви предпазливост. Той изслуша мълчаливо историята за циганското момиче, което дон Енрике бе заварил при отец Хулио.

— Малката беше красавица, признавам. За съжаление избяга. Аз бях готов да й дам работа и да я възнаградя, както заслужава. Щях да се възползвам от нея много по-добре, отколкото онзи жалък свещеник. — Смехът му показа ясно какви бяха намеренията му. — Но вече ми е все едно. Възнамерявам още тази вечер да потегля към двора на кралица Изабела.

Рафаел беше готов да удари самонадеяния млад благородник. Отново изпита благодарност, че Алисия беше под закрилата на Рудолфо. Тя беше на много мили от него, но нещо дълбоко в сърцето му настояваше да помогне на нещастното циганско момиче. Спомни си Зуба, толкова спокойна и ведра. Ами ако момичето при отеца е било като Зуба? Колко време би могло да оцелее съвсем само? Той имаше достатъчно пари. Щеше да потърси помощта на отеца, за да я намери, и да й даде достатъчно пари, за да я задържи далече от мъжете като Енрике Дорадо.

— Кълна се в гроба на майка си, че ще направя всичко, което е по силите ми — прошепна мрачно той и без да забелязва въпросителния поглед на Виолета, стана и излезе от трапезарията.

Рафаел прекара неспокойна нощ, измъчван от сънища и видения. Алисия се появи пред него в сватбената си одежда, с цветя и панделки в дългата си тъмна коса. Тя закрачи усмихнато към него, но когато той се опита да я докосне, изчезна в изпаренията на ранното утро и го остави сам.

— Върни се, Алисия — пошепна той и се заплете в ленените чаршафи. От всички страни го гледаха дебнещи лица. Хуан Дорадо в черните одежди на свещения си орден произнесе думата „циганин“, сякаш беше проклятие, Енрике Дорадо, целият в яркочервено — цвета на кръвта, се изсмя похотливо и протегна ръце към Алисия, която внезапно изникна отнякъде. Рафаел изблъска двамата мъже в отчаян опит да стигне до нея, но един мъж застана точно на пътя му. Баща му! Като демонично същество баща му го възпря да стигне до Алисия и той остана на мястото си, треперещ от ужас, докато черните мъже свалиха дрехите й и я накараха да коленичи.

„Цигани. Евреи. Маранос. Конверсос. Цигани. Евреи. Цигани. Изгорете ги! Изгорете ги!“ — крещяха груби гласове в главата му.

Рафаел се замята неспокойно, решен да се пребори с мъжа, който го държеше, и закрещя от страх. Де Торга. Къде беше той? Моля те, Карлос, помогни ми! Моля те!

Рафаел се събуди рязко, сърцето му биеше до пръсване. Веднага разбра какво означаваше сънят му. Много скоро и циганите щяха да станат обект на преследване като евреите. Имаше достатъчно хора, които наричаха циганите еретици и заплашваха да им отрежат езиците. Висшият съвет на инквизицията вече търсеше начин да се отърве от циганите. Досега нямаше арестувани и затворени цигани, но много скоро щяха да узаконят преследването им и тогава… Той бе напуснал Алисия, за да помогне на хора, които изобщо не познаваше. Дали това беше благородно дело или постъпка на глупак?

— Алисия — простена той и усети как сърцето му се сви от болка при произнасянето на името й. Дали тя щеше да го разбере? Той не я напусна по своя воля, макар в началото да смяташе, че една циганка не е достатъчно добра, за да му стане жена, че езическата церемония не го обвързва с нищо. Сега му стана ясно, че тя наистина беше негова съпруга — все едно, че свещеник бе произнесъл брачните клетви. Веднъж вече се бе проявил като слепец по отношение на чувствата си, но никога повече нямаше да го повтори. Скъпоценният спомен за страстта, която бяха споделили, щеше да остане завинаги в сърцето му. Тя беше неговата любов, неговият живот.

Рафаел чу сърдити гласове от долния етаж и се ослуша. Дон Филип и доня Луиза отново се караха. Чу как дон Филип съобщи на жена си, че възнамерява да отиде в града, за да е далече от злобния й език. След миг се чу шумно затръшване на врата. Това ли беше пример за брак между испански благородници? Рафаел скри лице в ръцете си, затвори очи и отново си каза, че искаше само и единствено Алисия. Трябваше да я вземе със себе си, за да не се тревожи непрекъснато за нея. Той беше невероятен глупак! Нали наистина беше вече много късно? Дали щеше да я намери, като се върнеше да я търси?

Той скочи от леглото и се облече бързо, извън себе си от вълнение. Вече знаеше какво трябва да направи. Щеше да намери циганското момиче и да го изпрати в лагера на Рудолфо със съобщение за Алисия. Трябваше по-скоро да каже на Алисия, че я моли за прошка и да я попита дали иска да дойде при него. Циганското момиче щеше да му помогне. Алисия често му беше разказвала, че народът на рома е единен, че всички цигани си помагат и поддържат тайна съобщителна мрежа, за да са в постоянен контакт помежду си.

Докато обуваше новите кожени ботуши и търсеше шапката си, той не преставаше да се нарича глупак. Беше намерил любовта и щастието и бе избягал от тях като безумец. Желанието му да помага на хората и да изпълни мисията си беше съвсем естествено, но за да доведе започнатото до добър край, имаше спешна нужда от Алисия. Не можеше да мисли, не можеше да действа без нея. След като беше видял колко нещастен беше дон Филип Наваро, сърцето и разумът му се отвориха за истината. Беше хвърлил поглед в собственото си бъдеще и не искаше — като дон Филип — да загуби завинаги жената, която обичаше.

Когато отиде в обора, той видя дон Филип, който оседлаваше коня си, и за миг се изкуши да му се обади и двамата да тръгнат заедно към града, но изражението на домакина му издаваше ясно, че в момента предпочита да бъде сам, Рафаел изчака дон Филип да излезе и възседна коня си, за да тръгне по пътя, който беше начертало сърцето му.

Алисия се загърна в окъсания си шал и се опита да се разположи по-удобно под малката кола, където беше намерила убежище за нощта. Свита на кълбо, за да се предпази от любопитните погледи, тя затвори очи. Обзе я отчаяние и отново поведе борба с желанието да се откаже от битката за оцеляване. Много по-лесно беше да заспи и никога вече да не се събуди. Кой се интересуваше истински от нещастното циганско момиче? Горгио със сигурност не. Рафаел отдавна я беше забравил. Никой не се беше загрижил за нея, никой не я даряваше дори с искрица дружелюбие.

Никой, освен отец Хулио, поправи се тя. Само той беше взел съдбата й присърце и сега сигурно мислеше за нея. Мисълта, че на света имаше една личност, която не беше зле настроена към нея, събуди жизнеността й. Тя зарови пръсти в косата си и намръщено си каза, че сигурно изглеждаше ужасно. Тя, която толкова обичаше чистотата, не се беше изкъпала нито веднъж, откакто беше в Саламанка. Беше мръсна и дрипава. Изпълнена със срам, тя си припомни как едно малко дете я бе показало с пръст, докато молеше за хляб, и отново чу режещите думи на майката: „Не й позволявай да те измами. Те я циганка!“

Защо я мразеха толкова? Та те изобщо не разбираха какви бяха циганите. Никой циганин не би останал бездеен, никой не би гледач равнодушно как едно човешко същество умира от глад, без да сподели хляба си с него. Всички горгио бяха жестоки. Всички, освен отец Хулио. Алисия се изкуши да се върне в църквата и да го намери, но споменът за мъжа в червено я спря. Онзи мъж приличаше на ястреб, а очите му бяха дяволски. Ако паднеше в ръцете му, със сигурност щеше да й стори зло. Не можеше да се върне в църквата, но мисълта да заспи и никога вече да не се събуди също не й харесваше. Затова реши да продължи борбата и да победи въпреки злобните горгио.

Петлите тъкмо бяха открили утринния си концерт и шумното кукуригане отклони за момент вниманието й. Където имаше петли, имаше и кокошки. Следвайки звука, Алисия си представи как щеше да закуси. Нямаше огън, за да опече някое пиле, но кокошките означаваха яйца, а тя беше достатъчно гладна, за да открадне няколко за закуска. При такъв глад можеше да яде дори сурови яйца. Вярно, циганите не ядяха яйца, но тя беше видяла, че и Рафаел, и отец Хулио ги ядяха с удоволствие.

Алисия намери кокошките в малък навес, издигнат зад едноетажна дървена къща по-надолу по улицата. Тя се промуши покрай стената и стигна до навеса, без никой да я усети, но когато наближи, кокошките се разкрякаха възбудено.

Алисия изруга тихо и мушна стройните си пръсти под най-близката кокошка. Взе едно яйце, чукна го леко и изля в устата си топлата, лепкава течност. Смръщила нос, изпълнена с отвращение, тя глътна бързо суровото яйце и посегна към следващото. С учудване установи, че то беше много по-вкусно от първото. Възможно ли беше яйцата да й харесат? Почувства как силите й се възвърнаха, макар мисълта, че се е нахранила с нещо чуждо, да я потискаше. Но тук имаше много яйца, а и кокошките със сигурност щяха да снесат още: Окуражена от тази мисъл, тя изпи още две яйца и когато беше готова да си тръгне, се стресна от крясъците на жена, появила се внезапно зад гърба й.

— Крадла! Проклета крадлива циганка! Кокошките ми, кокошките ми! — На входа беше застанала дребна, набита жена, която блокираше с телесата си пътя за бягство.

— Не съм откраднала нито едно пиле… — Алисия се опита да обясни, но крясъците на жената уплашиха пернатите и те се нахвърлиха да я кълват. Скоро по ръцете й потече кръв. — Моля ви, не съм взела нито едно пиле! Бях гладна и изядох няколко яйца, това е всичко. — Алисия пристъпи напред и погледна умолително непознатата жена.

— Лъжкиня! Залових те на местопрестъплението! Ще се погрижа да те накажат най-строго. — Жената се втурна към улицата, търсейки с поглед някой войник, който да арестува Алисия. Със сила, идваща от отчаянието, младата жена я блъсна настрана и хукна навън. Нямаше да позволи на горгио да я затворят. Побягна с лека крачка по неравния калдъръм, преследвана от двама мъже, решена да спаси живота си. Мяташе се между ниските къщи, няколко пъти се спъна и падна, разрани коленете и дланите си, но всеки път скачаше и продължаваше бягството си. В паниката си Алисия забрави всяка предпазливост и изскочи точно пред самотния конник, който препускаше по пътя.

— Направи място на сеньор Наваро, циганско изчадие! — изкрещя един войник, но вече беше много късно. Алисия се спъна в един откъртен камък и рухна на земята. Падането отне дъха й и тя остана да лежи, докато застрашителният тропот на копитата наближаваше.

— Майко божия! — Филип Наваро забеляза младата жена, паднала на пътя, и напразно се опита да спре коня си. Единственият шанс да я спаси беше да я прескочи, но това я излагаше на опасност да бъде улучена от тежките копита. — Исусе Христе! — Конят му направи огромен скок и когато посмя да се обърне, дон Филип с облекчение установи, че момичето не беше ранено. Ако не беше толкова добър ездач, конят със сигурност щеше да я смачка.

Дон Филип скочи от седлото и се върна, за да помогне на младата циганка да се изправи.

— Всичко наред ли е, сеньорита? — Тя беше толкова бледа, толкова тънка, че му дожаля. Това ли беше момичето, за което бе разказал Енрике? — Ето, вземете кърпичката ми. — Изтри внимателно праха от лицето й и приглади назад влажните коси. — Съжалявам, не ви видях. Изскочихте пред коня ми и не можах да реагирам навреме…

— Добре съм. — Гласът на Алисия беше само задавен шепот. Погледът й се стрелкаше безумно на всички страни, за да открие преследвачите. — Моля ви, оставете ме да си отида. — Тя се опита да се отдалечи, но дон Наваро я задържа.

— Може би сте ранена. Аз ще ви помогна. — Едва когато силните му ръце я обгърнаха, той я погледна в лицето и изохка уплашено. — Майко божия! — Погледът му се впи в момичето, сякаш беше видял призрак. Сърцето му спря да бие, после направи огромен скок. Какво беше това циганско момиче? Беше красиво, най-красивата жена, която някога беше виждал. Косата й, наситенокафява, светеше под лъчите на утринното слънце и му напомни болезнено за косата, която някога толкова обичаше да милва. Нослето, малко и право, безупречно гладката кожа — всичко това му напомни за едно друго лице, но очите, тези два смарагда, които отговориха на погледа му с огнена гордост, отново отнеха дъха му. Колко добре познаваше тези очи, колко години го преследваха в сънищата му.

— Моля ви, искам да си отида. — Алисия се уплаши до смърт от втренчения поглед на непознатия мъж.

— Каталина! Каталина! — изохка дон Филип и направи крачка назад. Май беше на път да загуби ума си. Каталина беше мъртва. Мъртва. Това момиче не беше любимата му жена, но въпреки това… Приликата беше смайваща и той се разтрепери, разкъсван от мъчителни спомени.

— Трябва да се махна оттук. Преследват ме. Моля ви. Моля ви. — Алисия отчаяно се опита да се освободи от силните му ръце, но беше много изтощена от безумното бягство и не успя.

Филип Наваро усети страха на момичето, но сърцето не му позволи да го пусне. Беше обсебен от спомена за миналото.

— Каталина…

— Аз не се казвам Каталина. — Алисия поклати глава. Очите на мъжа се замъглиха от тъга.

— Не, разбира се, че не. Съжалявам. Вие просто ми напомнихте за нея. Каталина беше съпругата ми. Обичах я безумно, но тя умря. Не мога да я забравя, колкото и да се опитвам.

Трогната от болката му, Алисия сложи ръка върху неговата.

— Много съжалявам, че сте я загубили. — Усети се странно привлечена от този мъж и се запита защо. Той беше горгио, напълно непознат, но тя въпреки това му разказа историята за яйцата и кокошките, за своята невинност и за страха си, че ще се озове в затвора.

— Вярвам, че не сте откраднали нито едно пиле — заяви той, докато я водеше към коня си. — Елате с мен. Няма да ви оставя сама на улицата. Няма да понеса да ви видя да страдате от нетърпимостта на хората.

Алисия вдигна поглед към красивото лице с класически черти, по което почти нямаше бръчки. Беше възхитена от него, въпреки това възрази тихо:

— Не мога да приема великодушието ви. Аз съм циганка, а циганите трябва да бъдат свободни.

— Но вие ще бъдете свободна — увери я Филип Наваро. — Ще можете да идвате и да си отивате, когато поискате, но ще имате достатъчно храна и покрив над главата си. И моята закрила, ако я искате.

— Искам да работя за храната и подслона си — изрече решително тя и гордо отметна глава.

— Щом настоявате. Хайде, елате с мен. Моля ви. — Очите му бяха в ярък контраст с тъмния тен на лицето — сини очи, изпълнени с дружелюбие. Алисия измери с поглед красивото лице, гъстата коса, пронизана от сребърни нишки, блестяща под яркото слънце, и стигна до извода, че нямаше да сгреши, ако тръгнеше с него.

Когато я вдигна на седлото на коня си, Филип Наваро отново се почувства млад, сякаш годините му се бяха стопили.

Алисия се хвана здраво за кръста на среброкосия благородник, който препускаше уверено по тесните улички на града. Без да обръща внимание на ужасените лица на хората, които зяпаха ококорено гордия кабалеро и окъсаното циганско момиче, Алисия се наслаждаваше на ведрото чувство, че този мъж й беше изпратен от съдбата. Двамата стигнаха до предградието и очите на Алисия се разшириха от изненада, когато пред тях изникна огромната хасиенда, заобиколена от желязна ограда. Слънчевата светлина танцуваше по керемидения покрив и всичко изглеждаше недействително, като видение, появило се от глада и отчаянието.

— Това е домът ми — обясни гордо мъжът и Алисия извика възхитено. Възторженият й поглед обхождаше къщата.

Когато пристигнаха, дон Филип й помогна да слезе от седлото и предаде юздите в ръцете на дотичалия ратай.

Докато вървеше по каменната пътека към къщата, Алисия се обърна назад и отново се запита дали беше постъпила умно, като се съгласи да дойде тук. Този мъж беше абсолютно непознат. Защо беше тръгнала с него? Какво я беше накарало да му се довери така лесно?

— Тук ще ви хареса — каза дон Филип. — Аз ще се погрижа да живеете добре.

На първия етаж имаше кръгли балкони, заградени с железен парапет със същата шарка, каквато беше на оградата. По стените се виеха яркозелени растения с плътни, блестящи листа.

— Красиво е — въздъхна Алисия и спря поглед върху мраморната статуя на гол ангел, поставена в средата на фонтана близо до входната врата.

— Произведена е във Венеция — обясни гордо Филип Наваро и я поведе към портата с енергичната крачка на човек, който си е възвърнал младостта. Вратата бе отворена от млад мавър с бял тюрбан, който й се усмихна и показа блестящите си бели зъби, образуващи ярък контраст с тъмната кожа.

— Хадай, кажи на Хуанита да донесе чиния със смокини и сирене. Кажи й да стопли вода за младата дама. Тя е гостенка на дома ми.

Мавърът се поклони мълчаливо и побърза да изпълни заповедта.

— Ваша гостенка? — пошепна Алисия. — Не, не. Аз не мога да живея тук, без по някакъв начин да заплащам храната и подслона си. — Старата упоритост, която бе проявила и пред отец Хулио, отново я завладя и тя вирна гордо крехката си брадичка. Ала когато срещна погледа на среброкосия мъж, сърцето й се разтопи. В очите му имаше толкова тъга, че тя забрави напълно гордостта си и попита съчувствено: — Защо сте толкова тъжен, когато ме гледате? Сигурно защото ви напомням за нея, за Каталина? — Странно колко утешително прозвуча името от устните й.

Той кимна и й разказа за смъртта на съпругата си: починала, след като го дарила с прекрасна дъщеря. Обичал и двете с цялото си сърце, а когато загубил и детето, вече не искал да живее.

Алисия усети мъката му и докосна ръката му.

— Разбирам защо сте тъжен. И аз загубих човека, когото обичах най-много на света — баща си.

— Съжалявам, детето ми. — След дълго мълчание дон Филип предложи шепнешком: — Може би ще съумеем да преодолеем тъгата си заедно. — Той я поведе нагоре по витата стълба и стоя дълго пред една дебела дървена врата, преди да каже: — Когато ви видях, се почувствах отново жив.

— Вие се държахте много добре с мен. Като истински добър човек.

— Не. Не съм добър, че ви доведох тук. Направих го от егоизъм. Когато ви виждам, когато сте наблизо, си представям, че Каталина не е мъртва. Това трае само няколко секунди, но ми е достатъчно. Простете на стария човек, че ви използва по този начин. Когато ви чух да говорите, когато видях лицето ви, усмивката ви, си спомних времето, когато бях щастлив. Дължа ви много.

Той отвори вратата и Алисия влезе в голяма стая. Първото, което видя, беше огънят в голямата каменна камина. Изпълнена с благодарност, тя застана пред него, за да стопли скованото си тяло.

— Заповядах да ви донесат храна и вода за баня. Моят дом е ваш дом.

Той излезе и я остави сама. Алисия се огледа в голямото помещение и се почувства неловко. Странното високо легло в средата беше почти колкото колата на Рудолфо и имаше голям балдахин. Тя го обиколи заинтересовано и попипа четирите дебели стълба, поставени в ъглите, които й напомниха за дърветата в гората. Разпозна шарките на естествената дървесина, откри и шарки с листа и лози. Докато пръстите и се плъзгаха по фината политура, тя се запита какво ли щеше да каже Рудолфо, ако можеше да ги види.

— О, татко, това ли си искал за мен, когато на смъртното си легло пошепна думата „Леон“? — Духът му отговори с „да“ от дълбините на сърцето й. Тя се бе върнала при своя народ, но дали щеше да намери щастие?

Алисия разгледа с интерес красивите ръчно тъкани пътеки и тапетите с разнообразни шарки. Тук бяха работили много изкусни занаятчии. До леглото стояха четири маси с висок гръб, три от тях покрити с дебели възглавници, и тя се залита за какво ли ги употребяваха. Преди да намери отговор, в стаята влезе дребна стара жена, крепейки препълнена с ядене табла. Тя остави таблата на голата маса и посочи една от покритите с възглавници маси.

— Седнете и си починете, сеньорита, докато опитвате от вкусното ядене, което сме ви приготвили — покани я старицата.

Алисия си напълни чиния със смокини, сирене и ябълки и приседна на пода до масичката, покрита с възглавници. Балансирайки чинията в едната си ръка, тя облегна другата на кадифената възглавница и започна да яде, вдигна глава едва когато чу въздишката на жената.

— Не бива така. — Жената я гледаше с високо вдигнати вежди, тонът и погледът й изразяваха неодобрение. — Седнете на стола, не на пода.

Алисия се учуди. Не можеше да разбере какво е сбъркала.

— Тук ми е удобно. — Нямаше намерение да позволи да й заповядват, но отбеляза името, което жената беше дала на странните масички: столове. Трябваше да запомни тази дума и че глупавите горгио я използваха, за да настаняват върху масите задните си части.

Тя продължи да се храни, но не усещаше вкуса на храната. Бдителният й поглед се плъзгаше по фигурата на възрастната жена, за да прецени дали имаше насреща си приятел или враг. Господинът я бе нарекъл Хуанита. Алисия стигна до заключението, че, макар и горгио, тази жена беше приятелски настроена към нея. Това личеше по очите й, които я наблюдаваха с майчинска загриженост.

— Бързо свалете тези мръсни и изпокъсани дрехи — заповяда тя, когато три момчета поставиха до огъня голямо ведро и го напълниха с гореща вода. — Изкъпете се хубаво, а през това време аз ще ви потърся нещо да облечете.

Алисия свали блузата, полите и меките кожени обувки и се приближи до ведрото. Сладкият аромат на водата я замая. Досега се беше къпала в езера и реки, а през зимата се триеше гъба. Нямаше представа как трябва да се изкъпе в това голямо ведро. Потопи ръка във водата и се изненада от горещината й.

Наля студена водя от кофата, която стоеше до ведрото, и бавно се потопи във водата. Скоро свикна с топлината и усети как скованите й крайници се отпуснаха. Наведе се и загреба с шепи, за да се полее, когато от вратата се чу гласът на Хуанита:

— Седнете удобно, сеньорита, не се страхувайте. И се натъркайте със сапуна. Вижте, това е сапун. — Тя показа на Алисия малък бял предмет, който във водата образуваше пяна. Сапунът ухаеше като дивите цветя в гората през пролетта и Алисия се насапуниса от глава до пети. Забавляваше се като дете с мехурите, които се пукаха, и се мръщеше от паренето в очите си.

— Харесва ми този сапун — изрече високо тя и се облегна назад със затворени очи, за да се наслади на благотворната топлина. Най-после един обичай на горгио, който да й се понрави.

Най-сетне, когато водата изстина, Алисия стана, взе меката ленена кърпа от ръцете на Хуанита и се уви в нея.

— Намерих ви хубава рокля между нещата на доня Виолета — обясни прислужницата и й подаде одежда от син брокат. Макар че беше стара и избеляла, Алисия я огледа възхитено и плъзна пръсти по сложните шарки и тъмносините конци.

— Ще ви е голяма, но ще трябва да я носите, докато ви намеря нещо по-добро.

— Благодаря, Хуанита — пошепна Алисия и я дари с дружелюбна усмивка.

— Сега си починете — каза възрастната жена и й показа как да увие косата си с друга ленена кърпа. — Ако имате нужда от нещо, трябва само да ме повикате. Сеньор Наваро желае да имате всички удобства. — Тя се огледа колебливо, сякаш се боеше да не я подслушват, и добави: — Предупреждавам ви да се пазите от доня Луиза. Не се мяркайте пред очите й, иначе няма да сте щастлива тук. — Тя се огледа страхливо и бързо напусна стаята.

Доня Луиза… Защо името й прозвуча познато? Защо я изпълни със страх? Алисия никога не беше срещала тази жена и въпреки това имаше чувството, че вече е чувала името й. Странно… Тъмно предчувствие легна като сянка върху нея.

Вратата на църквата се затвори с трясък и Рафаел се стресна. Не биваше да изразява чувствата си по този неуважителен начин. Отчаяно се опитваше да намери циганското момиче, за да изпрати вест на Алисия, и трябваше да започне от църквата, където я беше видял Енрике.

— Мога ли да ви помогна, синко? — Рафаел се обърна рязко и се озова срещу усмихнат свещеник с кръгло лице и фигура на херувим.

— Вие ли сте отец Хулио?

— Да, аз съм.

— Тогава сигурно можете да ми кажете нещо за циганското момиче, което сте подслонили преди няколко дни. Трябва да я намеря! — Ударите на сърцето отекваха гръмко в ушите му и Рафаел беше сигурен, че и свещеникът ги чуваше. — Къде отиде тя?

Отец Хулио не отговори. По лицето му пролича, че не знаеше дали може да има доверие на Рафаел и че е твърдо решен да защити циганското момиче.

— Моля ви, отче, трябва да ми кажете. Искам само да пратя вест на едно друго циганско момиче, на една жена, която обичам с цялото си сърце. — В очите му имаше толкова силна молба, че отецът се трогна. — Аз не съм като Енрике Дорадо и не съм от хората, които презират циганите. Няма да й сторя зло. Моля ви.

— Ох, синко, вярвам ви, но за съжаление не знам къде отиде момичето. — Отец Хулио поклати глава. — Жалко, много жалко. Много исках да й помогна. Беше толкова измършавяла, само кожа и кости. Такова хубаво и толкова гордо момиче. — Кръглото лице почервеня от гняв. — Щеше да остане тук, при мен, и всички щяха да се отнасят добре с нея, но Енрике Дорадо нахлу като дявол в човешки образ и я прогони.

— Да, знам, той ми разказа историята. Дойдох при вас с надеждата, че момичето се е върнало или че вие имате идея къде бих могъл да го намеря. Знаете ли защо се е отделила от племето си? Разказа ли ви нещо, което може да ми помогне да я открия? Да не би да са я прогонили?

— Младата жена е напуснала племето си доброволно, след като починал баща й, който бил водач на кервана. С последните си думи й заповядал да дойде в Леон. Бедният човек. Ако е знаел с каква враждебност ще бъде посрещната дъщеря му, сигурно никога нямаше да й позволи да стъпи в Леон. Ние, християните, непрекъснато говорим за доброта и любов към ближния, но това са само празни думи. — Той даде знак на Рафаел да го последва. — Елате, ще ви отведа в жилището си, за да се утешим с няколко чаши вино.

Докато вървеше след закръгления свещеник, Рафаел неволно го сравняваше с Хуан Дорадо. И двамата бяха божии служители, но бяха различни като деня и нощта.

Докато в дома на Хаун Дорадо стените бяха покрити с предмети на изкуството, в стаята на отец Хулио имаше няколко лавици с книги. Свещеникът направи широк жест и се усмихна.

— Тези книги са моите приятели. С тях пътувам през времето и пространството и откривам тайните на великите умове. За съжаление има хора, които искат да ни отнемат този божи дар и да ни върнат в мрачното време, когато човекът е бил сляпа твар. Все пак аз се надявам, че разумът ще победи, защото човешкият дух е връзката му с бога. — Той посочи едно удобно кресло и покани госта си: — Заповядайте, седнете. — Наля на Рафаел чаша вино и се разположи удобно насреща му. — Но да не говорим повече за мен. Разбрах, че се интересувате от младата циганка.

— Попитах ви дали не е била прогонена от племето си. Чух, че това се случва често. Казахте ми, че е напуснала табора след смъртта на баща си по своя воля, но аз познавам ярко изразената лоялност на циганите и не мога да разбера защо това събитие е станало причина да се раздели със своите.

— Ще отговоря с две думи: гордост и страх. Мъжът, който заел мястото на баща й, я преследвал и я унижавал. Заплашил я, че ще я вземе насила и ще я има всеки път, когато му се поиска. Учудва ли ви тогава, че тя е избягала? — Отец Хулио скръсти ръце като за молитва. — Навсякъде има лоши хора. Бедното дете. Бедното красиво дете. Защо не можах да й помогна!

— Ако я намеря, ще имате възможност да го сторите. — Макар да не познаваше младата жена, историята на бягството й в Леон засегна най-тънките струни на душата му. Не можеше да се отърве от представата, че подобна съдба можеше да застигне и неговата Алисия. Ако Рудолфо умре и Стиво заеме мястото му, повтаряше си той, Алисия ще се сдобие с опасен неприятел.

— Трябва да я намерите, преди да е станало много късно. В деня, когато дойде при мен, едва бе успяла да се отскубне от гневната тълпа. Много ме е страх за нея. Всяка нощ виждам в съня си очите й. Ясни зелени очи, които ме молят за помощ.

— Зелени очи? — Рафаел скочи. Циганките със зелени очи бяха рядкост. Не, това беше невъзможно. Не биваше да мисли за Алисия, да я вижда във всяка друга жена. И все пак. — Как се казва момичето? — попита с треперещ глас той.

— Странно име за циганка. Всъщност не бива да го смятаме за странно, защото в действителност тя не е циганка. Била осиновена като малко момиченце. На смъртния си одър баща й разкрил истината и пожелал тя да се върне при своя народ. Какъв шок е преживяла…

— Не е циганка? — Рафаел си спомни колко горда беше Алисия с произхода си и потръпна.

— Хората в Саламанка бяха жестоки към нея. Каза ми, че не би могла да живее сред сънародниците си. Бедната Алисия. Бедното дете, разкъсвано между два свята.

— Алисия… — изпъшка Рафаел и се свлече на стола. — Не, това не може да бъде.

— Да, името й е Алисия. Помня го много добре, синко. — Отец Хулио отиде при Рафаел и сложи ръка на рамото му. Младият мъж беше смъртноблед, сякаш бе видял призрак.

— Баща й… Помните ли името на баща й?

— За съжаление не. — Отец Хулио притисна пръсти към челото си и затвори очи, за да се концентрира. — Рикардо… Рамондо… Родриго…

— Рудолфо?

— Рудолфо ли? Да, точно така. Името му беше Рудолфо.

— Майко божия! — Рафаел беше толкова шокиран, че изруга високо и отец Хулио се намръщи неодобрително. Господи, наистина беше Алисия! Тя и никоя друга! Въпреки това му се искаше да не е тя, защото мисълта, че след заминаването му я преживяла такива изпитания, а той не е бил до нея, за да я подкрепя, беше повече, отколкото можеше да понесе. — Откъде дойде момичето? Каза ли ви? Знаете ли откъде е тръгнал керванът?

— От околностите на Толедо. Разказа ми, че били отседнали в гора. — Най-сетне отец Хулио разбра защо Рафаел задаваше всички тези въпроси. — Вие я познавате. Тя е жената, която обичате. Да, в погледа й имаше дълбока тъга… — Отец Хулио затвори за малко очи и когато отново ги отвори, столът, на който беше седял Рафаел, беше празен.

Рафаел препускаше като луд по улиците на Саламанка. Главата му бучеше болезнено. Алисия! Трябваше да я намери. Какво беше направил? Беше изоставил на произвола на съдбата единствената жена, която някога беше обичал. Неговата прекрасна, горда циганка се скиташе по враждебните улици на Саламанка, самотна и гладна.

А Рудолфо беше мъртъв! Мисълта за стария циганин го пронизваше болезнено. Гордият, благороден мъж, който искаше единствено щастието на дъщеря си. Мъртъв. Отишъл си завинаги. Бедната Алисия беше преживяла тази огромна загуба, без да намери утеха в прегръдките му. Горчивината му стана непоносима. Защо тръгна с брат си, защо не се вслуша в зова на сърцето си? Страданието на Алисия беше неговото наказание, огънят на преизподнята.

— Алисия! — Викът му се смеси с рева на вятъра. Наистина ли беше вярвал, че е много лесно да я намери? Колко улици имаше градът? Щеше да претърси всяка уличка, всички църкви, всички къщи, но щеше да я намери!

Рудолфо е знаел, че ще умре! Затова бе побързал да омъжи дъщеря си за Рафаел, за да я предпази от злобата и похотта на Стиво. Рудолфо бе поверил на Рафаел най-скъпото нещо на земята, а той, слепецът, го захвърли. Предаде доверието на Рудолфо. Дали Алисия щеше да му прости някога? Дали самият той щеше да си прости?

Рафаел препускаше, тичаше и обикаляше улиците и къщите, спираше пешеходците, чукаше на всяка врата с отчаяната надежда да намери поне един човек, който да му каже, че е видял циганското момиче. Вкопчваше се в най-слабата искрица надежда, но макар да срещна много хора, които го увериха, че преди няколко дни видели О Дели млада и хубава циганка, никой не можа да му каже със сигурност какво беше станало с нея. Единствената следа водеше към пазарния площад.

Най-сетне се стъмни и Рафаел трябваше да признае поражението си, поне за този ден. Ала не пожела да се върне в богатия дом на семейство Наваро, не се поддаде на измъчващия го глад и не влезе в някоя от многобройните кръчми. Някъде в този град беше Алисия, гладна и премръзнала. Как би могъл да седне и да яде? Как да потъне в утешителен сън в мекото си легло, докато тя трябваше да спи на студените, корави камъни!

Камбаните на близката църква удариха осем, но Рафаел продължи да броди по улиците, след като настани коня си в обора на един хан. Кварталът, в който се движеше, беше убежище за крадци, проститутки, войници, авантюристи и пияници — опасно място за благородник. Но това беше единственото място в града, което щеше да предложи убежище на циганин, и Рафаел се вкопчи в надеждата, че Алисия ще дойде да прекара нощта именно тук.

С ръка върху дръжката на меча Рафаел вървеше по средата на улицата и се оглеждаше бдително. Тъмни сенки прелитаха над луната като зли духове и скриваха светлината и. Най-сетне, надвит от умората, глада и жаждата, Рафаел намери тихо местенце и седна в сянката на една къща. Скри лице в ръцете си и се опита да намери утеха в мислите си, но сънят не искаше да дойде. Алисия! Името й гореше в сърцето му. Образът й беше най-прекрасната му мечта.

„Аз съм циганка, горгио“ — повтаряше му гласът й. Каква гордост имаше в тона й! Циганка! Толкова е различна от нашите дами, беше първата му мисъл, толкова дива и необуздана. Неговите сънародници презираха циганите. За съжаление и той беше слепец като онези, които бяха преследвали майка му. Християни. Евреи. Цигани. Маври. Какво значение имаха тези имена? Нали всички бяха хора?

Циганка! Ако Алисия беше дъщеря на благородник, дали той щеше да я напусне, за да изпълни мисията си в Толедо? Циганка! Той беше глупак и я презря. А нима имаше по-прекрасен човек от Рудолфо? Имаше ли друга жена на света, толкова достойна за любовта му като Алисия? Циганка! Дори когато се ожени за нея, дяволът не го остави на мира и го превърна в жертва на собствената му слепота. Алисия не беше циганка, тя беше испанка. Каква жестока ирония!

— Не! — Въпреки опасностите, които го дебнеха, Рафаел нададе див вик на ранено животно. Заплашваше го най-страшното: да изгуби жената, която обичаше, най-прекрасната душа, която беше влязла така неочаквано в живота му.

Как ли се е чувствала Алисия, когато Рудолфо най-после й е казал истината? Плакала ли е? Или е побесняла от гняв? Бедната Алисия — да научи, че всъщност не е циганка.

Нощта беше студена. В опит да се стопли Рафаел обхвана коленете си и ги притисна към тялото, както правеше като малко момче. За него имаше само един път. Забрави Хуан Дорадо, забрави желанието си да спаси невинните покръстени евреи. Трябваше да остане в Саламанка, за да намери Алисия. Утре щеше да прати вест на дон Филип, за да обясни отсъствието си. Някой ден, някой много хубав ден може би щеше да се върне в дома на благородния мъж с Алисия под ръка.

Меката светлина на утринното слънце погали затворените клепачи на Алисия, тя отвори очи и объркано се взря в тавана. Къде се намираше? Споменът за две дружелюбни сини очи я успокои — намираше се в дома на любезния благородник, който й обеща подслон и работа. Легнала върху дебело одеяло пред камината — леглото беше прекалено меко за нея. Алисия се протегна доволно и се огледа. Първото, което забеляза, беше огромният стенен килим насреща й: разкошна ловна сцена, толкова живо представена, че очите й се насълзиха. Дали някога щеше да се върне отново в онези хубави гори?

— Трябва да забравя какво се случи вчера и да живея за днес — каза си тя и решително изтри сълзите си. О Дел отново беше взел присърце съдбата й и я бе довел в тази хубава къща, далече от студа и жестоките лица на гневните горгио. Тя беше получила шанс за нов живот и не биваше да иска повече.

Тихо почукване възвести появата на първия натрапник. Вратата се отвори безшумно, показа се лицето на Хуанита.

— Будна ли сте, сеньорита? — Възрастната жена влезе в стаята и смаяно установи, че Алисия лежеше на пода. — Ранена ли сте? Сигурно сте паднали от леглото?

Алисия се изправи бързо. Не искаше да шокира добрата жена.

— Не съм паднала — беше всичко, което каза, и огледа с интерес таблата, която носеше Хуанита.

— Прясно мляко и топли сладки от хлебно тесто, изпържени в зехтин и посипани със ситна захар. Специално за вас.

Алисия си спомни какво беше научила предишната вечер и седна на един от столовете. Не беше толкова неудобно, колкото си беше представяла, и тя се усмихна зарадвано на Хуанита, когато взе таблата от ръцете й. Сладките бяха много вкусни. Алисия показа признателността си, като облиза последните кристалчета захар от пръстите си — и за пореден път установи, че Хуанита я гледаше ужасено.

— Не бива да правите така — произнесе укорно възрастната жена. — Ръцете се почистват с кърпа.

— Но аз исках само… — Алисия се засегна от укора, защото жестът трябваше да изрази благодарността й. Така беше обичайно при циганите.

Като видя колко нещастна беше Алисия, Хуанита й се усмихна окуражително.

— Има много неща, които трябва да научите, сеньорита. Все забравям, че трябва да бъда търпелива. С времето ще се научите. Дон Филип ми каза, че сте наша най-скъпа гостенка.

Алисия се намръщи. Не искаше милостиня.

— Аз съм дошла тук да работя. Не стоя по-високо от вас. Трябва да работя, за да заслужа храната и покрива над главата си.

— Тогава първата ви задача е да се облечете. — Хуанита излезе за малко и се върна с голям вързоп дрехи. — Мисля, че тези са достатъчни, докато шивачът вземе мерки и ви ушие нови. Не са много модерни, но са хубави.

Алисия избра яркочервена пола й и черно елече, които стегна върху дългата бяла риза. Предположи, че и тези дрехи, подобно на синята брокатена рокля, са принадлежали на доня Виолета, и си обеща да благодари на непознатата дама.

— Дрехите бяха на доня Виолета, когато беше съвсем младо момиче — бъбреше весело Хуанита, докато разресваше гъстите къдрици на Алисия, за да ги сплете. — Много сладко дете беше. Бедният дон Филип! Скоро ще разберете, сеньорита, че този дом не е читав. Но аз няма да говоря повече за това. Той ме помоли да се грижа за вас, а аз го слушам за всичко.

Алисия искаше да попита Хуанита за хиляди неща — за Каталина, за среброкосия горгио, но жената сложи ръка на рамото й и решително я изведе от стаята. Двете слязоха по широкото стълбище и спряха пред благодетеля й, който ги очакваше под една арка.

— Какво великолепно утро! — поздрави весело дон Филип и улови ръката й. — Добре ли си починахте? — Гъстата сребърна коса и подрязаната брада светеха под утринното слънце и Алисия го гледаше с възхищение, докато ясносините му очи я подложиха на щателен оглед. За кого й напомняха тези очи?

— Спах дълбоко и дълго, благодаря.

— Дрехите, които ви е намерила Хуанита, ви стоят много добре. Изглеждате прекрасно, Кат… — За малко да я нарече с името на починалата си съпруга, но спря навреме. — Не. Не бива да ви наричам така, вие си имате свое име. Простете. — Той вдигна едната си сребърна вежда, за да намекне, че още не беше чул името й.

— Алисия — отговори бързо тя й дон Филип побледня като мъртвец. Господи, защо я гледаше, сякаш беше видял призрак?

— Не! Не, не може да бъде! Това е само жестока шега. — Гласът му беше толкова тих, че Алисия едва го чу, но болката в очите му предизвика съчувствието й. — Бог си прави шеги с мен. Защо, защо? Винаги съм се старал да бъда честен и почтен. Защо изпрати на пътя ми жена, която е копие на починалата ми съпруга и носи името на дъщеря ми? Името на малкото момиче, което се удави! — Той я хвана за раменете и впи поглед в очите й. — Нали не ме лъжете? Нали това не е жестока шега? Нали не сте се наговорили с никого да ме измъчвате? — Широко отворените очи, които отговориха на погледа му, бяха напълно искрени. — Виждам, че не сте от жените, които бяха се съюзили с моята съпруга. Ако наистина се казвате Алисия…

В желанието си да му хареса Алисия стисна ръката му.

— Ако името ми ви причинява болка, можете да ме наричате с друго име, все едно какво. Не искам да бъда причина за вашата болка. Вие бяхте много добър с мен.

— Алисия! — Ръкостискането му беше топло, бащинско. — Алисия. Ще повтарям името, докато болката ми отслабне. Алисия. Алисия. — Челото му постепенно се изглади. — Ако друга жена носеше това име, щях да се ядосам, но на вас ви отива, детето ми. — Той даде знак на Хуанита да се оттегли и отведе Алисия в една грамадна стая. Предложи й стол, който беше голям почти колкото легло.

— Разкажете ми всичко за себе си. Как живеехте при циганите?

Алисия започна историята си от самото начало. Разказа на великодушния горгио всичко за Рудолфо, за добрината, с която се отнасял към нея, за гордостта си, че е негова дъщеря, за щастливите дни с хората от племето, за дългите пътувания с кервана от коли. Разказа му за Зуба и Тодеро, за Пало и Мала. Смееше се, докато му разказваше весели случи от живота в табора, ала когато спомена името на Стиво, лицето й помрачня. Докато говореше, тя разкриваше сърцето си пред непознатия испанец. Накрая спомена дори горгиото, който беше разбил сърцето й.

— Всъщност баща ми Рудолфо умря заради онзи горгио — прошепна през сълзи тя. — Опита се да го върне, но сърцето му не издържа и…

— Значи напуснахте племето след смъртта на баща си?

— Стиво бе избран за водач и аз трябваше да си тръгна. Знаех, че той ми е враг. Онова, което искаше от мен, беше немислимо. Знам, че никога не би се осмелил да поиска такова нещо от момиче с циганска кръв. — Очите й се напълниха със сълзи. — Но той знаеше, че аз не съм родена като циганка, че не съм родна дъщеря на Рудолфо.

Филип Наваро спря да диша. Гласът му прозвуча задавено:

— Какво означава това, че не сте истинска циганка?

— Рудолфо ми разказа историята, преди да умре, макар да знаеше, че ще разбие сърцето ми. Решил е, че трябва да го знам. — Алисия затвори очи, за да се пребори с напиращите сълзи. Не можеше да не плаче при спомена за онзи трагичен ден. — Татко ми разказа, че някаква жена от рода на горгио ме довела в циганския лагер. Казала му, че нямам родители, които да се грижат за мен, затова му предложила да ме вземе в племето. Накрая Рудолфо ме закле да дойда в Леон, за да намеря семейството си.

— Значи произхождате от Леон? — Дон Филип Наваро я гледаше втренчено и мислите му явно бяха на десетки мили оттук. Алисия беше много учудена, че историята й го развълнува така силно. — Да, мисля, че скоро ще знаем много повече за вашия произход и за семейството ви. — Като видя въпросителния поглед на Алисия, тонът му се смекчи. — Уверен съм, че с ваша помощ ще прогоня демоните на миналото. Ще ми помогнете ли, Алисия? Искате ли да внесете малко радост в живота на един остаряващ мъж?

Алисия кимна с готовност и се зарадва, като видя усмивката му. Болката изчезна от сините очи и той отново стана предишният дон Филип — красив, силен и самоуверен мъж като Рудолфо. Тя изслуша спокойно обещанието му да я направи дама, защото изобщо не можеше да си представи колко дълбока ще бъде промяната, която щеше да настъпи в живота й. Сигурно такава беше волята на съдбата.

Валеше. Едри капки — сълзите на О Дел — се стичаха по дебелите стъкла на прозорците. Алисия се взираше недоволно през зеленикаво–жълтите стъкла и копнееше да е навъди, чувстваше се затворена в тази къща на горгио, колкото и да беше просторна. Тя въздъхна и се облегна на рамката, опря чело о хладното стъкло и отново си заповяда да бъде търпелива.

Когато времето позволяваше, Алисия прекарваше дните си на терасата, за да диша чист въздух. Много й се искаше да спи навън и щеше да попита дон Филип, но не искаше да го гневи и реши да отложи молбата си. Той искаше да я направи дама и тя беше длъжна да уважи желанието му.

Дама, глупости, каза си ядосано Алисия. Не беше сигурна дали живее в сън или в кошмар, защото животът на горгио не беше лесен. Имаше толкова много неща, които не биваше да прави, толкова правила и предписания, че тя непрестанно се чудеше как горгио успяваха да ги запомнят. Ала в желанието си да хареса на мъжа, който й беше направил толкова добрини, тя се стараеше ден и нощ. Да види усмивката му — това си струваше цената, която плащаше.

Ходейки напред-назад по стаята, Алисия мислеше за дните, които беше прекарала в дома на дон Филип Наваро. Той беше много добър с нея, тя не го отричаше, но понякога я смущаваше с въпросите и изпитателните си погледи и тя не разбираше защо. Нерядко имаше чувството, че той се опитваше да я накара да извади нещо от най-тъмните дълбочини на спомените си, но въпросите му й причиняваха само главоболие. Тя искаше да си спомни, но всеки път, когато беше съвсем близо до момента, в който щеше да повдигне булото на спомена, се озоваваше пред затворена врата. Може би О Дел не искаше тя да си спомни, поне засега.

Освен това тя съвсем не беше сигурна дали можеше да живее щастливо в света на горгио, все едно колко се стараеше. Понякога се питаше дали тя наистина беше скъпа гостенка или пленница, макар че Филип Наваро спазваше обещанието си да й даде пълна свобода. Въпреки това, беше ли чудно, че Алисия избягваше да среща погледите на дамите на дома, които я посрещнаха със същата враждебност, която бяха проявили хората от Саламанка? Помнейки съвета на Хуанита, тя се държеше далече от съпругата на дон Филип, която беше открито враждебна. Тъй като се чувстваше по-добре в компанията на готвачката, ратаите от обора и домашните прислужници, предпочиташе да прекарва времето си с тях. Много бързо разбра, че доня Луиза избягваше хората, които бяха по-нископоставени от нея. Кухнята беше единственото място, където Алисия се чувстваше сигурна.

Ударът на гонга проникна в мислите на Алисия и тя се намръщи. Първото, за което я беше укорила Хуанита, беше навикът и да яде с пръсти. Възрастната прислужница й показа две странни на вид неща и й обясни, че те са предназначени да поднася с тях яденето към устата. Настани я на голямата маса в трапезарията на прислугата и започна да й показва как да се храни. Защо горгио не ядяха с пръсти? Като си припомни как за първи път беше занесла нещо за ядене на Рафаел и с какъв ужас реагира той, когато разбра, че трябваше да яде с пръсти, тя неволно се засмя. Дали и той се беше чувствал както тя сега?

— Вземете вилицата и я забодете в месото, след това отрежете малко парченце с ножа — повтаряше Хуанита и строго следеше старанията на Алисия да поднася парченцата към устата си с малкия инструмент, наречен вилица. Опитите да се нахрани, без яденето да пада в скута й, я вбесяваше и тя ругаеше гневно, с което поставяше на още по–голямо изпитание търпението на Хуанита. Ругатните бяха строго забранени.

„Не бива така, не можете, недейте…“ — това бяха фразите, които Алисия чуваше по сто пъти на ден. Много й се искаше да избяга от острия език на Хуанита, но когато страстите се охладяха, прогонваше лошите мисли от съзнанието си. Една циганка, все едно истинска или не, никога не нарушаваше дадената дума, а тя бе дала дума на Филип Наваро, че ще остане в къщата му.

Защо бе дала това обещание, питаше се често тя. Не беше затворена в този дом, но нещо по-силно от врати и вериги я задържаше в него — привързаността и обичта към този човек, която от ден на ден ставаше по-дълбока. След смъртта на Рудолфо не беше изпитвала такова чувство. Филип Наваро щеше да бъде добър циганин, помисли с усмивка Алисия. Не беше сигурна дали ще посмее да му направи такъв комплимент. Щеше ли да се обиди от думите й, които за нея бяха най-голямата похвала? С тези мисли слезе по широкото стълбище и изчака доня Луиза, която бързаше нанякъде с обичайното си мрачно лице.

Бедният дон Филип, размишляваше Алисия, докато се стараеше да остане незабелязана. Учудващо ли беше, че къщата изглеждаше толкова мрачна? Дъщерята на доня Луиза беше същата като майка си. Семейството на Филип Наваро седеше на масата с толкова мрачни лица, та първоначално Алисия беше помислила, че са в траур. Вечерята трябваше да бъде повод за весели разговори и музика — циганите умееха да ценят радостта от живота. Алисия имаше твърдото намерение много скоро да поговори с дон Филип за това.

Дебелите пънове в камината се бяха превърнали в пламтяща жарава. Изкусителните аромати от кухнята, които се смесваха с миризмата на дървени въглища, напомниха на Алисия, че е гладна. Вратата към крилото за прислугата беше в другия край на залата, зад трапезарията на семейството, и когато се запъти нататък, тя чу отвътре възбудени гласове.

— Колко време смяташ да държиш в дома ни тази… тази твар? — Алисия позна пронизителния глас на доня Луиза.

— Дълго, много дълго — гласеше отговорът на дон Филип.

— Как смееш да пренебрегваш желанията ми? Аз не я искам в къщата си!

— Правя го със същото удоволствие, с което ти винаги си пренебрегвала моите желания. Младата жена ме прави щастлив, нейното присъствие ме изпълва с радост.

— Но тя е циганка! Ще открадне всичко, което притежаваме, и някоя нощ ще офейка с плячката. — При тази обида Алисия се сгърчи като от удар.

— Била е възпитана при циганите, но в действителност е дама от испански произход. Във вените й тече много по-благородна кръв от твоята, доня Луиза. — В гласа на дон Филип имаше ирония, сякаш искаше да припомни на жена си ниския й произход.

— Как смееше да ме обиждаш! Ще видиш какво ще се случи, когато Енрике се завърне от кралския двор. Той няма да търпи присъствието на тази жена в дома ни, също като мен. Той ще ти даде да разбереш! Надявам се само, че ще го изслушаш. Синът ми Енрике Дорадо е истински благородник! — Дон Енрике Дорадо. Името напомни нещо на Алисия, но в момента не можеше да се сети къде го е чувала. Ако той е син на тази жена, сигурно е ужасно неприятен, каза си тя. Не гореше от желание да го срещне.

— Ако е благородник, то е само защото аз… — Дон Филип не довърши изречението. — Няма да се карам с теб. Предпочитам да се наслаждавам на щастието си. Изправих се срещу един призрак, който в крайна сметка се оказа изключително радваща среща. Вече знам, скъпа съпруга, че не бива да вярвам в думите на хора, които изричат неистини само за да преследват собствените си егоистични цели. Нещата вече не са такива, каквито изглеждат.

— Говориш глупости! Глупости! Наистина не разбирам какво искаш да кажеш. — В гласа на доня Луиза имаше смущение.

— Много скоро ще разбереш, скъпа. С времето ще разбереш. — Алисия щеше да продължи да слуша, но видя Хуанита, която й махаше от вратата в края на залата, и забърза към нея, засрамена, че я бяха заварили да подслушва. Ала Хуанита не каза нищо, от което Алисия заключи, че това беше обичай при горгио. Дали някога щеше да разбере живота на испанците? Не, никога. Но след като беше чула изпълнените с омраза думи на доня Луиза, тя беше още по-твърдо решена да се опита. Филип Наваро бе казал, че тя го прави радостен и щастлив, и тя нямаше да го разочарова. Щеше да направи така, че той да се гордее с нея и онази мрачна жена да вземе назад обидните си думи. Решена да успее, Алисия се закле в окото на баща си.

Небръснат, изтощен и измършавял, Рафаел де Виласандро приличаше по-скоро на просяците и другите окъсани фигури, които населяваха мръсната улица, отколкото на млад благородник, но това не го притесняваше. Под властта на болката си той бе забравил гордостта. Претърси всеки сантиметър от града, но преживя само разочарования и поражения. Алисия беше изчезнала и той очакваше най-лошото.

Междувременно бяха минали две седмици. Накрая гладът и изтощението го надвиха и той реши да се откаже от гладуването. Купи си хляб и козе мляко от един уличен търговец и седна да яде. Трябваше да запази тялото си живо и силно, макар че душата и сърцето бяха станали безполезни. Искаше само да го оставят на мира в мъката му. Високите идеали и твърдото намерение да помага на нещастните покръстени бяха забравени.

Рафаел седеше в една сенчеста кръчма, сам, макар че грубо скованите дървени маси бяха заети от много хора. Тук се събираха най-бедните, отблъснати от обществото люде. По-рано Рафаел никога не би дошъл на такова място, но то беше много подходящо за сегашното му състояние. Шумните разговори между гостите се смесваха със звъна на чашите. Всеки разказваше невероятни истории, езиците не млъкваха, разпространяваха се какви ли не слухове. Рафаел се облегна назад, изпразни чашата вино и се опита да не чува приказките, но откъслеци от тях все пак проникваха до ушите му.

— Войната в Гранада свърши.

— Крайно време беше.

— Толкова мъже загинаха! Все пак Испания победи.

— А колко пари глътна войната! Исусе! Да бях докопал поне един от пропилените гулдени.

Значи войната е свършила, каза си Рафаел. Все пак нещо, на което можеше да се зарадва. Последната крепост на маврите в Испания беше завладяна. Какво щяха да предприемат сега крал Фердинанд и кралица Изабела?

— Снощи се върнах от Арагон. Там избухнали въстания срещу Светата инквизиция. Убили един инквизитор. Никой не иска изгаряния.

Рафаел наостри уши. Трябваше непременно да чуе какво се е случило в Арагон. Изведнъж се сети за Хуан Дорадо и потръпна. Жесток човек като него заслужаваше да бъде наказан, но Рафаел не желаеше никому да умре от жестока смърт.

— Това е твоето мнение. Аз обаче смятам, че всички неверници трябва да бъдат прогонени от страната. Не знаеш ли колко неверници живеят между нас? Говоря за евреите.

— Евреите заеха на кралицата огромни суми, те помогнаха на Испания да спечели войната!

— Това е само доказателство, че са дяволски богати. Евреите живеят в лукс, докато ние, честните хора от Леон, тънем в мръсотия.

— Торкемада каза, че господ е дал сили на Испания да победи неверниците, за да я прочисти. От маври, от евреи, от цигани.

— Ще прогоним проклетите цигани! Те омагьосват с поглед!

Пред очите на Рафаел падна червено було. Вдъхновен от виното и от трупания в гърдите му гняв, той извади меча си от ножницата и скочи с толкова рязко движение, че преобърна масата.

— Испания трябва да бъде прочистена от идиоти като вас! — изкрещя той. Съзнаваше, че е сам срещу цялата кръчма, но трябваше да удари и не го беше грижа за последствията. Хора като тези бяха накарали Алисия да страда.

— Кой е пък този? — попита един мъж, едър, як ковач.

— Не знам и не ме интересува. Никой няма право да ме нарича идиот! — Трима–четирима мъже наскачаха и заплашително наобиколиха Рафаел. — Вземете си думите назад или ще си платите за наглостта, сеньор!

Преди Рафаел да е успял да каже и дума, мъжете се нахвърлиха върху него с бутилки, ножове и мечове, жадувайки да пролеят кръвта му. Кръстосаха се острия, загърмяха гневни проклятия.

— Ама той се бие като побеснял!

Рафаел наистина се биеше със смелостта на отчаянието, но и най-силният воин на Испания не беше в състояние да се справи с толкова много противници. Бавно, но сигурно те изтласкаха Рафаел към стената и дивите им погледи издаваха, че животът му беше в опасност. Изведнъж с учудване установи, че вече не е сам.

— Видях, че имате нужда от помощ, синьоре! — каза някой и също извади меч. Прояви се като умел боец, размахващ меча с похвално усърдие. Макар че пак бяха малцинство, Рафаел и непознатият мъж бързо разгониха противниците си. Едва когато останаха сами, Рафаел си позволи да огледа по-отблизо своя спасител и остана впечатлен от онова, което видя. Пред него стоеше внушителен мъж на около тридесет години, облечен по италианска мода в туника без ръкави на тъмнозелени, оранжеви и червени ивици, с тъмнозелена риза и подходящ панталон. Гъстата тъмна коса под зелената барета, украсена с пъстро перо, беше прошарена от първите сиви кичури по слепоочията. Не беше красив, но видът му завладяваше вниманието.

— Кой сте вие? — попита любопитно Рафаел. Тъмнокосият мъж се поклони учтиво.

— Джовани Луиджи Албердичи, на вашите услуги, синьоре. А вие?

— Рафаел Кордоба де Виласандро. — Двамата си размениха само един поглед, но той беше достатъчен за преценка. — Защо ми помогнахте?

— Защото не ми е приятно един да се бие срещу цяла орда диваци. А и не ми хареса какво говореха. Надявам се да сме им дали добър урок.

— Много ми се иска да вярвам в това. Прибързах, но когато заговориха за циганите, трябваше да ги набия. Мразя хората, които преследват други хора, все едно дали са цигани, маври или евреи. — Рафаел вдигна преобърнатата маса и покани новия си познат да седне при него. — Джовани Луиджи Албердичи. Името ви ми звучи познато.

— Аз съм само един прост капитан на кораб. Търговец от Венеция. Понастоящем повечето от корабите ми са в Бискайския залив.

— В Бискайския залив? Какво ви е довело толкова близо? За миг Джовани присви очи.

— Дойдох да търся един човек, но за съжаление узнах, че е бил сполетян от страшна съдба. Нека да не говорим повече за това.

— Капитан значи. Колко кораба притежавате?

— Пет. Занимавам се с внос и износ. Внасям в страната ви венецианско стъкло и товаря на корабите си маслини, пипер, подправки и кастилска дантела.

Пет кораба, каза си Рафаел. Пет кораба на път към Венеция. Въпреки че Фернандо де Торга, който беше картограф и навигатор, беше поел задачата да набави кораби, с които да изведе покръстените от страната, Рафаел не искаше да изпусне удобния случай. Помощта на този италиански капитан можеше да бъде много ценна. Пет кораба!

— Всички кораби ли са в залива?

— Не, за момента само четири.

Четири кораба, поправи се Рафаел, достатъчно, за да откарат стотици бегълци в Рим или Константинопол. Този мъж беше честен и смел, но дали щеше да рискува глоба от петстотин гулдена? Той беше венецианец и християнин, следователно евреите и покръстените не го интересуваха, но Рафаел усети със сърцето си, че Джовани Албердичи нямаше да му откаже помощта си. Как обаче да заговори по темата, без да се изложи на опасност? Шпионите на Торкемада бяха навсякъде. Е, този капитан със сигурност не беше от тях.

— Може би това не ме засяга, но чувството ми подсказва, че в главата ви се върти нещо повече от кораби. Изглеждате тъжен и унил. Аз съм много добър слушател, амиго мио. — В тъмните очи светеше съчувствие и макар че го познаваше едва от няколко минути, Рафаел му разказа всичко за Алисия и отчаяните си опити да я намери.

— Наистина ли мислите, че вашата любима е била сполетяна от жестока съдба?

— Много ми се иска да вярвам, че е жива и че ще я намеря отново, но се боя, че само си фантазирам. Алисия изчезна и аз съм най-нещастният човек на света.

Венецианският капитан поклати глава.

— Вярвайте на сърцето, не на разума. Нещата не са винаги такива, каквито изглеждат. Сигурен съм, че много скоро ще видите отново вашата скъпа Алисия. — Той свали баретата си и я сложи на масата.

— Моля се на бога да се окажете прав!

— Ако вие не я намерите, може пък тя да ви намери. Точно така стана с моята Изабела и сега съм най-щастливият човек на света, но това е друга история. — Джовани си наля още вино и продължи: — Да се върнем на корабите ми. Защо проявихте интерес към вас? Да не сте моряк?

— Моряк ли? Не. Притежавам маслинови горички на границата с Леон. В момента обаче ги използвам за други неща. — Рафаел реши да се довери на италианеца. Нямаше какво да губи. — Интересувам се от вашите кораби, защото искам да помогна на хората, застрашени от инквизицията. Познавате ли човек на име Фернандо де Торга? Той е картограф и навигатор, наполовина испанец, наполовина италианец. Доколкото си спомням, произхожда от Венеция.

— Де Торга? Да, познавам го. Тъкмо заради него дойдох в Саламанка.

— Наистина ли? Срещнахте ли се вече с него? Джовани поклати глава и лицето му помрачня.

— Значи още не знаете нищо.

— Какво да зная?

— Фернандо де Торга е арестуван.

Сърцето на Рафаел спря да бие.

— Арестували са де Торга?

— Не викайте, амиго. Разпитват го, това е всичко. Да се надяваме, че няма да каже много.

Рафаел стисна чашата си с такава сила, че я счупи.

— Вие не познавате методите на инквизиторите. Те са измислили такива мъчения, че ще накарат и най-силния мъж да проговори. А се наричат християни! Привърженици на божия син, който проповядваше доброта и любов.

— Що се отнася до мен, излагал съм се и на по-страшни опасности. Ако сме предпазливи и направим бърз ход… — Джовани измери новия си приятел с изпитателен поглед. — Разбира се, ако вече не сте променили решението си.

Очите на Рафаел горяха трескаво.

— Да променя решението си? Никога! Напротив, решителността ми се увеличава с всеки миг. По своя вина загубих жената, която обичах. Мисълта за смъртта не ме плаши. Нищо не се е променило, сеньор, освен че сега трябва да поема не само своята мисия, но и задачите на де Торга. В края на януари трябва да изпратим първия кораб с бежанци. Ще ви дам подробна карта, за да видите къде са именията ми. Аз ще събера семействата, което са в опасност, и ще ги скрия в дома си. Там ще имат храна и подслон.

— Аз пък ще подготвя корабите и ще ви помогна да прекараме товара през страната и градовете. — Джовани вдиша чашата си и му кимна окуражително. — Пия за успеха. Бог да е с нас.

Рафаел се поколеба.

— Не се ли боите от гнева на Торкемада?

— Не ме е страх от онзи луд свещеник. Не се боя от никого. Единственото, което ме плаши, са несправедливостта и омразата. — Двамата изпиха виното си на един дъх и се заеха да обсъждат плановете си. — Тук има един свещеник, който е на наша страна. Казва се отец Хулио. — Джовани шепнеше тайнствено. — Познавате ли го?

— Не така, както ми се иска. Но какво участие има той в мисията?

— Играе двойна роля. От една страна, ще ви помогне да намерите хората, които са в опасност. Втората му задача е да фалшифицира документите, които ни трябват, за да изведем корабите с преследваните от пристанището.

След като обсъдиха предстоящите задачи, Джовани се сбогува с Рафаел с топла приятелска усмивка.

— Бог да е с вас!

— И с вас, приятелю.

— Когато свършим работата, ще намерите любимата си циганка, сигурен съм. — Венецианецът нахлупи баретата си и излезе от кръчмата, без да хвърли поглед назад. Рафаел излезе малко след него. Трябваше веднага да говори с отец Хулио. Отиде тичешком до църквата и влезе безшумно.

Вътре беше тъмно, само около олтара горяха свещи. Рафаел падна на колене и произнесе пламенна молитва.

— Значи се върнахте, синко. — Гласът на отец Хулио дойде от вътрешността на църквата. С няколко бързи крачки той се озова до Рафаел, дишайки тежко от напрежение.

— Трябваше да говоря с вас. Извинете, че тогава избягах презглава.

— Разбирам ви.

— Трябваше да я намеря.

— И какво? Намерихте ли я?

— Не.

Отец Хулио посегна към една свещ и я поднесе към лицето на Рафаел. Като видя изтощението му, поклати глава.

— Имам чувството, че съм бил в адския огън и съм се върнал — обясни тихо Рафаел.

— Точно така изглеждате, синко. Но постъпката ви беше безполезна. И излишна. Ако бяхте почакали, вече щяхте да знаете, че божията мъдрост действа по тайнствен начин. — Той потупа Рафаел по рамото и добави: — Вашата циганка е била намерена.

— Алисия? Къде? Кога? — Рафаел скочи и обиколи възбудено църквата, сякаш любимата му беше там. — Здрава ли е? Къде е?

— Не е тук. Не се върна при мен. Научих историята едва вчера. Бедното дете едва не било сгазено на улицата, но било спасено от един почтен човек и сега се намира в къщата му.

— В къщата му? Каква къща? — В желанието си да узнае нещо повече Рафаел се вкопчи в дрехата на отец Хулио. — Кажете ми, отче, трябва да знам! — Забелязал мрачния поглед на свещеника, той бързо пусна ръкава му. — Моля ви!

— Алисия се намира в дома на дон Филип Наваро. Той я е намерил същия ден, когато вие дойдохте при мен.

— Филип Наваро! — Рафаел зяпна смаяно.

— Да, Филип Наваро. — Отец Хулио проследи как Рафаел отметна глава назад и избухна в грозен смях. — Моля ви, синко, не се смейте. Това е божи дом.

— Господи, колко съм бил глупав! През цялото време, докато я търсех, тя е била под носа ми! Защо съм толкова глупав, защо? Но Джовани беше прав — когато двама души се обичат толкова силно, всичко свършва добре. Намерих я! Все едно къде, намерих я! — Обзет от силна възбуда, Рафаел прегърна свещеника и изскочи от църквата, за да отиде при любимата си.

Луната имаше блещукащ ореол от злато и сребро, лъчите й танцуваха по плочките на терасата и й придаваха омагьосан вид. Застанала до прозореца в стаята си, Алисия се взираше замечтано навън. Мислите, които я вълнуваха, не бяха особено приятни.

Междувременно беше опознала къщата и обитателите й. Имаше право да се движи свободно навсякъде. Вътрешният двор, около който беше изградена къщата, беше прекрасен, всяка спалня имаше балкон, от който се разкриваше гледка към градината.

„От колко време съм в тази къща?“ — запита се тя, тъй като беше забравила да брои дните. Достатъчно дълго, за да не се чувства вече циганка. Тя се променяше, разкъсвана между два свята, опитваше се да язди едновременно два коня — с други думи, правеше точно това, от което Рудолфо я беше предупреждавал да се пази.

Рудолфо. Ако можеше да я види сега, той нямаше да я познае, както нямаше да я познаят и другите хора от племето. Междувременно се бе превърнала в испанска дама както искаше дон Филип. Гъстата грива от тъмни коси беше сплетена на две дебели плитки, увити в сложна фризура. Така почти през цялото време беше под покрив, кожата й беше станала много по-светла. Бузите й все още грееха в здрава розовина, устните бяха естествено червени, но очите бяха пълни с меланхолия и страх. Алисия не принадлежеше към този свят, все едно колко скъпи и изискани бяха одеждите й.

„Приличам на испанска дама“ — мислеше тя, докато се оглеждаше в голямото огледало на стената, Алисия ли беше тази, която я гледаше, или друга жена? Нямаше ги блузата и тънките пъстри поли, на тяхно място беше дошла роклята, която в момента беше предпочитана от дамите на Леон. Днешният тоалет беше яркочервен, обсипан с цветенца от златен брокат. Алисия харесваше особено много набраните ръкави. Фустата се подаваше под роклята — според дон Филип това бил последният вик на испанската мода. Разказа й още, че лично кралица Изабела въвела модата на стегнатото елече. Така талията на дамата изглеждала още по-тънка в сравнение с обемната пола.

На всичкото отгоре трябва да нося и корсет, каза си гневно Алисия. Мразеше този инструмент за мъчения. Подобно на железните решетки около къщата той беше символ на изгубената свобода и на отчуждаването й от живота на циганите.

Жените на горгио бяха много глупави. Как издържаха в тези невъзможни рокли? Беше й безкрайно трудно да седи и да се движи с тези смешни дървени обръчи, в тази неудобна рокля. Алисия направи поредния безуспешен опит да се намести малко по-удобно. Всеки ден проклинаше обръчите, които испанците наричаха „вердугос“, и ако дон Филип не беше настоял да ги носи, сигурно щеше да ги хвърли в огъня. Но той беше толкова добър към нея и ако му правеше услуга, като носеше тези глупави поли и фусти, жертвата й не беше толкова голяма.

— Ах, ето къде си била! Пак си се скрила в стаята си и се цупиш. — Алисия се обърна рязко и видя застаналата на вратата доня Виолета, както обикновено с намръщено лице. Дон Филип беше добър към нея, но господарката на дома и младата й дъщеря бяха повече от враждебни. Въпреки старанията на Алисия, разгневена от нарастващата привързаност на дон Филип към циганското момиче, Виолета се отнасяше към нея с високомерно пренебрежение.

— Не се цупя — отговори тихо Алисия. — Просто размишлявах.

— И долу можеш да размишляваш! Татко ме изпрати да ти кажа, че вечерята е готова. — Виолета се понесе по коридора с шумящи поли и Алисия я последва.

Останалите вече седяха около масата и когато влезе, Алисия веднага усети върху себе си студените очи на доня Луиза. „Пак тази омраза в очите й, омраза и страх“ — помисли си тя. Отскоро тези зли сиви очи я преследваха и насън и макар да се опитваше да прогони глупавите си мисли, тя имаше чувството, че някога, много отдавна, вече е виждала тези очи. Сега доня Луиза отново я гледаше злобно и местеше поглед между нея и съпруга си. Дали се страхуваше от нещо, което знаеше Алисия?

— Изглеждаш великолепно в червено, мила Алисия. Но аз го знам отдавна. — Дон Филип я погледна топло, изпълнен с нежност. — Ела, седни.

Алисия седна колебливо. Не й харесваше да се намесва в напрежението между членовете на семейството, усещаше с всяка фибра на тялото си неловкостта, която тегнеше над масата. Важността на добрите маниери беше толкова нова за нея, че дълбоко в себе си винаги изпитваше страх да не направи някоя грешка. А когато чуваше доня Луиза да я нарича „онази езичница“ — естествено в отсъствието на дон Филип, неловкостта й още повече нарастваше.

— Не си ли гладна, мила? — попита загрижено дон Филип. — Яж, яж!

— Тя закъсня и не каза молитвата. — Виолета я удостои с подигравателен поглед. — Крайно време е да се научи да сяда навреме на масата. Или не е нужно да благодари на бога за всекидневния ни хляб?

— Виолета! — Дон Филип се разтрепери от гняв. — Ако още веднъж чуя подобни думи, ще те накажа. Алисия е наша гостенка!

— Прости ми, татко. — Виолета сведе глава, обаче в погледа на доня Луиза светна триумф. Алисия съвсем правилно предположи, че доня Виолета нарочно я беше извикала със закъснение на вечеря, за да я подиграе. Защо тези две жени бяха толкова злобни?

Дон Филип се хранеше мълчаливо, потънал в мислите си, след малко погледна Алисия и каза:

— Виолета ми напомни — макар че намерението й очевидно беше друго, — че е време да прочетеш Светото писание, дете мое. Ще извикам отец Хулио да ти преподава.

Алисия си спомни добрия свещеник и красивата църква и се усмихна в знак на съгласие.

— Знаеш ли нещо за историята на християнството? — попита дон Филип.

— Знам, че християните палят свещи и говорят с бога. Знам и за вашия Христос — отговори гордо Алисия, спомнила си деня в църквата. — Знам, не майката на вашия бог и на детето Исус се казва Мария.

— Христос и Исус са едно и също лице, детето ми. Трябва да научиш още много неща, но се радвам, че вече знаеш нещо.

След похвалата на дон Филип Алисия продължи с по-голяма увереност.

— Той бил закован на едно дърво, за да могат всички горгио да живеят вечно. Той искал да ги спаси от огньовете на Бенг, за да не станат роби. — Очите й добиха замислено изражение. — Може би този Христос е бил циганин, след като е бил беден и е скитал по страната. И той като циганите…

— Циганин? Наричаш Исус циганин? — Доня Луиза трепереше от гняв. — Ако Хуан беше тук да чуе какво говориш! Тя е еретичка! — Сивите й очи святкаха злобно и Алисия беше готова да скочи от масата и да избяга, но дон Филип й се притече на помощ.

— Дръж си езика зад зъбите, жено! Тя не е еретичка, а невинно дете, което трябва да бъде насочено към вярата. Ако не беше станала жертва на жестока измама… — Дон Филип нямаше време да продължи, защото в този миг в стаята влетя задъханият Рафаел де Виласандро. — Дон Рафаел! — Филип Наваро остана смаян от занемарения външен вид на госта си, но като истински благородник не обели и дума за това. — Разтревожих се за вас. Посланието, което ми изпратихте, беше неясно…

Рафаел не чу нито дума. Цялото му внимание беше съсредоточено върху незабравимите очи, които изведнъж се напълниха с гняв и болка.

— Алисия? — В гласа му имаше изумление. Не беше очаквал да я види в този вид. Циганското момиче беше изчезнало и на негово място стоеше най-красивата испанска дама, която някога беше виждал. — Алисия!

При звука на гласа му Алисия се вцепени и лицето на Рафаел изчезна зад було от сълзи. Появата му я зарадва, но при спомена за предателството му гневът вкорави сърцето й. Не можеше да мисли, не можеше дори да диша. Чувстваше се като подгонена сърничка и трепереше под силата на погледа му.

— Алисия! — Забравил другите присъстващи, Рафаел направи крачка към нея. С всяка фибра на сърцето си копнееше да я заключи в прегръдката си. По пътя към дома на дон Филип си представяше как двамата ще се прегърнат и не очакваше да бъде отблъснат. — Алисия?

— Не! — Гласът й беше едва доловим шепот. — Върви си! — Всички обиди, целият гняв, който беше натрупала в сърцето си, избликнаха на повърхността. — Мразя те. Не искам да те видя никога вече. — Тя му обърна гръб и избяга от стаята.

— Алисия! — Рафаел се опита да я последва, но дон Филип го задържа. — Моля ви, трябва да отида при нея, има толкова неща, които трябва да й кажа…

— Оставете я да се наплаче и да подреди мислите си. Сега е в плен на чувствата и не може да ви изслуша. Такива са жените. — Дон Филип остана твърд и хвърли предупредителен поглед към доня Луиза и Виолета. Този път обаче съпругата му не се обади. Стана от масата, махна на дъщеря си да я последва и двете напуснаха трапезарията, без да се докоснат до яденето си.

— Радвам се, че жените излязоха. Трябва да ви кажа много неща, а съм сигурен, че и вие имате какво да ми кажете. Елате с мен, тук не е подходящото място. В тази къща има много очи и уши. — Той кимна многозначително към крилото на прислугата.

Макар и неохотно, Рафаел го последва в библиотеката — дълго, препълнено с книги помещение с кожени кресла и голяма дъбова маса.

— Откъде познавате Алисия? — започна направо Филип Наваро. — Тя ли е младата жена, за която ми разказвахте?

— Алисия е жената, която обичам. Тя ми спаси живота и ме отведе в циганския лагер. От онзи ден животът ми се промени.

Филип Наваро избухна в смях.

— Невероятно! Алисия има буен темперамент, но сърцето й е пълно с любов. Тя е най-голямата радост в живота ми. — Посочи на госта си едно от креслата и продължи: — Разкажете ми историята, дон Рафаел. Сигурен съм, че ще мога да ви помогна.

Рафаел се зарадва, че имаше възможност да излее душата си. Думите му потекоха като неспирен поток. Разказа как беше прелъстил Алисия и я беше изоставил, за да намери крадците, които се бяха опитали да го убият. Разказа за страха си, че Алисия е станала жертва на бруталното нападение над циганския лагер, за напразното търсене и за отвличането си от хората на Рудолфо.

— Рудолфо беше страхотен мъж. Съжалявам, че не можах да се запозная с него.

— Той беше мъдър и силен и аз никога няма да го забравя. Според закона на циганите Алисия е моя съпруга. — Рафаел извади от джоба на ризата си парчето от сватбеното гърне. — По-рано само щях да смръщя нос при такава церемония, но сега… Алисия е моя жена, все едно какво ще кажат свещениците.

— Ваша жена? — Дон Рафаел вдигна високо едната си вежда, но очевидно тази мисъл му допадна. — Защо тогава тя пристигна сама в Саламанка? Защо не я доведохте със себе си?

— Защото съм глупак! — Рафаел премълча причините за заминаването си не защото нямаше доверие в дон Филип, а защото не искаше да го забърква в плановете си. Даже мъж с положението на дон Филип не беше напълно сигурен пред козните на Торкемада. — И платих скъпо и прескъпо за безумието си! Седмици наред живях в нищета, за да я намеря. Когато отец Хулио ми каза, че е намерила подслон в дома ви, веднага хукнах насам.

— Само за да се озовете пред една плачеща жена, която очевидно сте наранили дълбоко.

— Тя не разбира какво се случи! Трябва да й обясня! Аз обичам Алисия повече от живота си. Може би доскоро не съм го знаел, но сега го знам. Докато живеех в страх, че ще я загубя завинаги, разбрах, че без нея не си струва да живея. Тя трябва да ми прости. Трябва отново да ме обича! — Рафаел се почувства освободен от голям товар и най-сетне забеляза, че бе говорил дълго и предълго, вместо да чуе какво имаше да му каже дон Филип. Връхлетя го внезапна ревност. Ами ако Филип Наваро също имаше любовни намерения спрямо Алисия? Той й бе предложил храна и подслон, обличаше я като испанска дама. И всичко това само в името на любовта към ближния? Стори му се съмнително и реши да чуе какви са намеренията на домакина му. — Вече знаете какви са моите чувства. Сега ми кажете вие какъв интерес имате към Алисия.

Дон Филип се усмихна, развеселен от очевидната ревност на Рафаел.

— Аз спасих една млада циганка и се озовах пред съвършено копие на съпругата си, на жената, която изгубих преди много години. Доведох я тук и трябва да призная, че мотивите ми не бяха безкористни. — Като видя как Рафаел се скова, той добави бързо: — Алисия е на същата възраст, на която щеше да бъде днес дъщеря ми.

— Вашата дъщеря?

— Изглежда твърде хубаво, за да е истина, самият аз още имам съмнения, но сърцето ми подсказва, че това е тя. Името Алисия всъщност не е испанско, а е форма на името Алис. Това беше името на прабаба ми и аз го дадох на дъщеря си, когато се роди. Считах го за невероятна случайност, но после узнах, че Алисия не е циганка.

— Това е иронията на съдбата — прошепна Рафаел, спомнил си собствените си предразсъдъци спрямо привидното наследство на Алисия.

— Момиченцето е било заведено в циганския лагер от непозната жена! Мога само да предполагам каква е била причината, имам своите основателни подозрения.

— Значи мислите, че…?

— Беше ми казано, че малката ми дъщеря е претърпяла злополука, че е излязла на разходка с бавачката си и се е удавила. Нямах причини да се съмнявам в тази версия, но тялото й никога не беше открито. Сега знам със сигурност, че са ме излъгали. С всяка фибра на сърцето си вярвам, че Алисия е моята изгубена дъщеря. Опитах се да й помогна да си спомни, но засега без успех. Тя е прогонила спомена от съзнанието си, но знам, че един ден той ще се върне.

Рафаел и дон Филип не подозираха, че в този момент някой ги подслушва. Притиснала ухо до вратата доня Луиза не можеше да повярва в онова, което чуваше. Възможно ли беше тази красива млада жена да е момичето, което някога тя лично беше отвела при циганите? Възрастта, името, зелените очи… Засега не можеше да направи нищо, но беше твърдо решена да не позволи съпругът й да узнае за предателството й. Всичко, което беше планирала и за което работеше, щеше да бъде изгубено, ако Алисия си спомнеше. Нима всичките й мъки и усилия щяха да отидат нахалост? Хуан, Енрике, Виолета — какво щеше да стане с тях? И какво щеше да стане със самата нея? Никога нямаше да забрави какво е да живееш в бедност, никога вече нямаше да се върне в предишния си живот.

Енрике. Енрике знаеше какво трябва да се направи. Трябваше само да има търпение. Трябваше да изчака завръщането му и двамата заедно щяха да прогонят циганското момиче.

Застанала на балкона на стаята си, Алисия гледаше към мократа от дъжда градина и усещаше как дъждовните капки се смесваха със сълзите по бузите й. Роклята й беше мокра, но тя не забелязваше нищо. Сърцето й биеше като безумно и тя се вслушваше отчаяно във всеки шум, който идваше отвън.

Надяваше се Рафаел да я последва и в същото време се боеше от предстоящия сблъсък.

Когато вратата на стаята й се отвори и тя погледна в тъмните очи на Рафаел, й се дощя да избяга. Само съзнанието, че нямаше място, където да се скрие, я задържа.

— Трябва да говоря с теб, Алисия.

— Няма нищо, което искам да чуя от теб, горгио! — Рафаел направи крачка, към нея и тя стисна здраво зъби.

— Може би е вярно, но аз съм твърдо решен да говоря с теб. — Като разбра, че не можеше да го прогони, Алисия въздъхна и се върна в топлата, светла стая. Рафаел я огледа внимателно и забеляза колко голяма промяна беше настъпила у нея — тя излизаше далеч извън дрехите, които носеше, и новата й прическа. Когато бяха заедно за последен път, тя не беше нито дете, нито жена, сега хубостта й беше разцъфтяла напълно и тя беше станала истинска красавица, надарена с прелест, на която дори нещастието не бе успяло да навреди. — Аз те обичам, Алисия.

— Не ми говори за любов! О, горгио, ти не знаеш значението на тази дума. Любовта е много повече от сливането на телата, тя е нещо, което идва от сърцето. Ласкателните думи са безсмислени, само делата имат значение. Твоето поведение ми показа, че изобщо не държиш на мен. Ти ме предаде!

— Естествено, че държа на теб. Затова си тръгнах без желание…

— Защо ме остави? Нали бяхме щастливи? Бях готова да ти сваля звездите от небето, ако беше пожелал. Ти ми каза, че ме обичаш, и аз с готовност ти повярвах. Но вече не съм глупавото циганско момиче, което наивно предлага сърцето си.

— Имах причини. Брат ми дойде да ме търси. Не можех да рискувам отново да причинят зло на народа ти. — Той не посмя да й разкаже цялата история, защото можеше да застраши живота й.

— Уж си бил загрижен за мен, горгио, а си тръгна без нито една дума за сбогом.

— Повярвай ми, Алисия, имах твърдото намерение да се върна при теб. Затова ти оставих пръстена. Това беше залог, клетва.

— Пръстена? — Алисия го носеше на тънка панделка на шията си. — Солис ми го даде и каза, че си искал да ми платиш за услугите. Разказа ми, че си заминал с радост.

— Подла лъжкиня!

— Но тя се закле в гроба на баща си!

— Въпреки това те е излъгала. Ако някой ден я срещна, ще я накарам да си вземе думите назад. Тогава те обичах и сега те обичам. — Той застана пред нея и сведе глава, така че устните му почти докоснаха ухото й. По гърба й пробягаха тръпки и тя се разтрепери. — Боже, но ти си съвсем студена, роклята ти е влажна от дъжда. Дай да те стопля, Алисия.

Тя беше готова да падне в прегръдката му, но споменът за смъртта на баща й отново издигна стена между тях. Рудолфо умря в опит да върне Рафаел в лагера.

— Не! Рудолфо умря, защото тръгна да те преследва. Сърцето му не издържа. Никога няма да забравя!

— Безкрайно съжалявам за смъртта му. Той беше благороден човек. Но аз не съм го убил, Алисия! Той знаеше, че ще умре, затова толкова бързаше да ни ожени. Искаше да имаш човек, който да се грижи за теб, когато вече го няма.

Думите му отговаряха на истината и тя не можеше да го обвини искрено в смъртта на Рудолфо. Но имаше още много неща, които не можеше да му прости. Ако я беше изоставил само веднъж, може би щеше да му прости. Но Рафаел я изостави два пъти. Тя му се отдаде, отвори се за любовта му — само за да го загуби отново. В сърцето й имаше рани, които никога нямаше да зараснат.

— Щеше ли да ме напуснеш, ако бях една от вас, а не циганка? — попита тихо тя и отвори широко очи, за да прочете истината по лицето му.

— Алисия… — Рафаел не беше в състояние да й отговори. И сам не знаеше отговора.

— Но аз не съм циганка! Затова ли сега мислиш, че съм достойна за любовта ти? Права ли съм? — Надвита от гордостта и гнева, тя избълва поток от проклятия срещу него, без да съзнава какво говори. — Вярваш ли, че толкова лесно мога да забравя презрението ти? Ако вярваш, значи си глупак! Никога няма да ти простя. Никога! В деня, когато ме напусна, любовта ми умря. Умря с Рудолфо.

— Тогава нямам какво повече да ти кажа, Алисия. Бъди щастлива. И аз като теб съм гост в дома на дон Филип, но няма повече да ти досаждам с молбите си.

— Рафаел… — Тя искаше да му каже, че е излъгала, че любовта й никога няма да умре, че само я е страх да му се довери още веднъж, да отвори сърцето си и отново да бъде измамена. Ала не каза нищо и го остави да си отиде.

С ръка на бравата Рафаел се поколеба. Обърна се и втренчи поглед в прекрасното й лице.

— Всъщност те харесвах повече с разпусната коса — промълви задавено той. — Алисия, моята прекрасна малка циганка!

Когато Рафаел излезе, Алисия изпита чувството, че зимният вятър, който идваше от планините, я е повалил на земята. Беше готова да го повика, да му изкрещи, че и тя го обича, но викът й беше само беззвучен шепот.

Следващите дни бяха мъчителни. Алисия държеше да избягва Рафаел, за да не й напомня за болката й, но пространството на къщата беше ограничено и нямаше как да не се срещат. Нощем, сама и изпълнена с копнеж да падне в обятията му, тя се оставяше на сънищата си. Той беше първата й любов, единствената й любов и съзнанието, че стаята му беше в другия край на коридора, беше огромно изкушение. Защо не можеше просто да отиде при него, да се любят, отново и отново да усеща омаята на страстта? Алисия се бореше със себе си и гордостта успяваше да я държи далече от прегръдката на Рафаел и от леглото му. Той я беше напуснал и тя искаше да вярва, че го е направил, защото се срамуваше от циганския й произход.

Дори опитите на доня Луиза да сватоса Рафаел Виолета не намалиха решителността й. На закуска и вечеря момичето винаги седеше до него, тъмните очи постоянно търсеха лицето му. Изражението й не оставяше съмнение, че Виолета Дорадо принадлежеше към света на Рафаел по начин, който беше недостъпен за Алисия. Въпреки новопридобитите си маниери и елегантните си дрехи Алисия оставаше циганка в сърцето си и всеки презрителен поглед, който Виолета изпращаше към нея, й го напомняше.

Тази вечер погледите на Алисия и Рафаел се срещнаха над масата и тя се опита да се усмихне. Ала преди да е отворила устни, перленият смях на Виолета й напомни присъствието й и тя побърза да отмести поглед.

По време на вечерята доня Луиза преследваше с желязна решителност плана си да сближи Рафаел и Виолета. Макар изражението на Рафаел да не оставяше съмнение, че младата дама не означава нищо за него, болката и ревността на Алисия се засилваха с всяка минута.

Нека се ожени за тази глупава гъска, това не я интересуваше! Тя ядеше, но не усещаше вкуса на храната, пи твърде много вино, но не успя да прогони мъчителния спомен за целувките му. Властното му присъствие я изнерви до крайност.

Виолета цвъркаше и гукаше и макар че Рафаел не отговаряше на вниманието й, Алисия не понасяше да го вижда до нея. Тя проклинаше безмълвно и Виолета, и Рафаел. Виолета беше от неговия народ, от неговото съсловие, той заслужаваше тази ужасна жена, увиснала на лакътя му. Отношенията им трябваше да й бъдат безразлични. Въпреки това Алисия се измъкна при първия удобен случай и щом се озова в стаята си, от очите й потекоха едри, горещи сълзи.

Мрачни, заплашителни фигури се прокрадваха все по-близо до Рафаел. Опасността ставаше все по-реална. Шпионите на Торкемада бяха навсякъде. Тъй като страдаше от студенината на Алисия, той беше безумно храбър и неуморим в старанията си да помогне на заплашените от инквизицията. Досега имаше успех. Като работеше в тясно сътрудничество с отец Хулио, той успяваше винаги да бъде една крачка напред пред тайните емисари на фанатичния Хуан Дорадо и скоро събра голяма група покръстени, които без негова помощ щяха да станат жертва не само на мъченията, но и на кладите на инквизицията.

Бедни и богати, търговци, благородници и селяни бяха в опасност и Рафаел изпитваше засилващо се огорчение към хората, които с непредпазливите си приказки и злобата си бяха донесли зло на съседите си. Всичко, което трябваше да кажат, беше, че покръстеният отказвал да яде свинско или заешко, че е празнувал еврейски празник или е бил видян да чете тората, за да предизвикат арестуването и разпита му. Ако подозрението паднеше върху някой мъж, на опасност беше изложено цялото му семейство — чиновниците на инквизицията не се спираха пред нищо, за да намерят доказателства. Нямаше друга милост, освен смъртта, нямаше край на мъченията, освен чрез признания, нямаше присъда, а клада за онези, които бяха обявени за виновни.

Най-голямата мъка на Рафаел беше, че когато успяваше да спаси двама покръстени, винаги имаше трети, на когото вече не можеше да помогне.

— Трябваше да побързам! — изплака той пред отец Хулио, когато арестуваха млад търговец на подправки, поредната нещастна жертва, на която не бяха успели да помогнат.

— Аз съм не по-малко виновен от вас. Не се измъчвайте с обвинения. Кой можеше да знае какво ни очаква? Никога не знаем коя е следващата избрана жертва. — Отец Хулио се усмихна тъжно. — Нещастникът бил издаден от човек, който му дължал значителна сума. Най-подлият начин да се освободиш от дълга си, не намирате ли?

— Сега и жена му трябва да страда! — Рафаел засенчи очите си и проследи как прекарваха заловените през града с боси крака, съпътствани от непрекъснат гръм на барабани. Търговецът беше красив младеж, още ненавършил тридесет години, известен в целия град с честността си. А сега беше осъден да умре на кладата. Рафаел неволно си помисли, че само благодарение на божията милост не беше на мястото на нещастника, и потрепери. Той също имаше врагове. — Отец Хулио, няма ли начин…?

— Да им помогнем сега? Не, синко, не. Избийте си тази безумна мисъл от главата. Всеки опит неизбежно би довел до вашата собствена мъчителна смърт.

Рафаел знаеше в сърцето си, че отец Хулио е напълно прав, но докато слушаше злокобния гръм на барабаните и гледаше бледите лица и разширените от ужас очи на търговеца и жена му, през ума му минаваха безумно дръзки мисли. Трябваше да намери начин, за да измъкне нещастните жертви от ноктите на инквизицията!

— Безсърдечни копелета! — изруга полугласно той. Макар че никой не чу проклятието, отец Хулио го побутна предупредително.

Процесията се състоеше от десетина покръстени. Бяха ги облекли в жълти одежди, украсени с изображения на дяволи и пламъците на ада. Вървяха със сведени глави и всеки носеше незапалена свещ. Рафаел знаеше какво им предстои: колове те, на които щяха да ги завържат, за да ги изгорят живи, вече бяха забити здраво в земята.

Милостиви боже, защо? Рафаел не можеше да разбере религиозното усърдие, което караше свещениците и инквизиторите да отнемат живота на други човешки същества. Бог беше един. Каква разлика имаше по какъв начин го почитат? Никога нямаше да проумее фанатичния плам на Торкемада. Беше изказал мислите си пред отец Хулио и получи отговора, че и той не го разбира, защото е разумен, спокоен човек.

Двамата седяха в библиотеката на свещеника и скоро се задълбочиха в оживена теологична дискусия. Рафаел започна с въпрос към свещеника защо толкова много покръстени рискуваха да практикуват еврейски обичаи и еврейското право. Знаеше, че много от тях бяха готови да приемат наказание и дори смърт, само и само да запазят предишната си вяра.

— Много евреи смятат християните за хора, които говорят едно, а вършат друго. Ние почитаме Христос, проповядваме любов към ближния и безкористие, но сме движени единствено от алчността си. По улиците на нашите градове има стотици хора, които умират от глад, но ние се обличаме във великолепни одежди и се кичим с бисери. Говорим за целомъдрие, а много от нашите свещеници, монаси и епископи се забавляват с жени и млади момчета. Папа Родриго Борджия, известен като Александър VI, се хвалеше на всеослушание с децата си. Затова много евреи са убедени, че у нас няма страх от бога.

— Но да умрат за вярата си?

— Аз изпитвам уважение към хората, които имат тази смелост. Мога само да се надявам, че един ден вярата ни ще стане по-чиста и искрена, че ще се освободим от недостатъците си и отново ще заобичаме ближните си. Един ден, когато това безумие с кладите отмине…

„Безумието с кладите няма да свърши скоро“ — каза си тъжно Рафаел. Запита се какво ли мислеше Алисия за християнското учение, което й преподаваше отец Хулио, и му стана още по-тъжно. В онова, което вярваше нейният народ, имаше толкова невинна красота. Дали тя щеше да разбере с каква мисия се беше нагърбил съпругът й? Ако й разкриеше тайната си, ако й разкажеше за помощта, която оказваше на покръстените, дали тя щеше да го одобри? Щеше ли да му прости, ако й разкажеше за Джовани де Торга и корабите, които чакаха скъпоценния си товар в залива? Нещо го тласкаше да й каже всичко и досега беше мълчал само от предпазливост. Не искаше да я изложи на опасност, макар че с това си навличаше гнева й. През последните седмици намираше утеха единствено в работата, опитваше се да забрави болката си. Дали Алисия щеше да го обикне отново? Можеше само да се надява. Два кораба с бегълци вече бяха отплавали за Рим, още два чакаха в залива и Рафаел се закле, че щом изпратеше тези два кораба, щеше да приключи мисията си. Когато опасността отминеше, щеше да разкаже всичко на Алисия и да се надява, че искреността му щеше да разпали искрите на любовта, които бяха останали в сърцето й.

— Бог да ми е на помощ, но се боя, че никога няма да преодолея себе си и да му простя. — Шепотът на отец Хулио върна Рафаел в настоящето и той видя начело на шествието обекта на това необичайно за свещеник признание. Гневните думи на отец Хулио бяха предназначени за свещеника със зеления кръст на инквизицията, загърнат в зловеща черна мантия. Това беше Хуан Дорадо, неочаквано дошъл от Толедо в Саламанка.

Рафаел много скоро разбра защо отец Хуан Дорадо се бе появил така неочаквано в Саламанка — узна го от устата на самия свещеник. След, като се разположи удобно в църквата на отец Хулио и превърна библиотеката му в своя служебна стая, инквизиторът на Торкемада и служител на аутодафето Хуан Дорадо извика Рафаел на доклад.

Нощта беше студена и около луната имаше сияние, което предвещаваше нещастие. Докато вървеше към църквата, Рафаел се опитваше да подреди мислите си. През главата му минаваха всевъзможни опасения: че Хуан Дорадо е узнал нещо за корабите, които чакаха в залива, че с последния си дъх де Торга е изпуснал неговото име, че смелият венециански капитан Джовани е бил заловен, че са пленили корабите, че фанатичният свещеник е узнал нещо за еврейската му кръв и за екзекуцията на майка му. Във въздуха още висеше острата миризма на дим, горчив и злокобен спомен за кладите от днешния ден и предчувствие за собствената му съдба, ако го заловяха. Ала когато си спомни писъците на нещастните, които загинаха на кладата тази сутрин, и когато осъзна, че беше спасил десетки и стотици хора от същата страшна участ, решителността му се върна. Не съжаляваше за онова, което правеше, болеше го само, че бе разбил сърцето на Алисия. Алисия, Тя беше единственият човек на света, за когото щеше да страда, ако го осъдеха на смърт.

Рафаел изпита желание колкото се може по-бързо да приключи конфронтацията с Хуан Дорадо. Осветено от трепкащата светлина на свещите, лицето на свещеника с тесните, подигравателно извити устни беше също така бледо, очите му святкаха също така злобно, както го беше запомнил Рафаел. Заобиколен от купчини документи, той четеше някаква грамота и сякаш се усмихваше. Беше толкова погълнат от четенето, че за момент Рафаел се поддаде на надеждата да остане незабелязан. Ала Хуан Дорадо вдигна едната си тънка вежда и промърмори:

— Влезте преди Рафаел да е издал дори един звук.

— Наредихте да се явя, отче. — Рафаел се ядоса на себе си, защото гласът му бе прозвучал смирено, но си напомни, че трябваше да бъде предпазлив.

Хуан Дорадо го погледна с безучастно изражение, което не разкриваше настроението му.

— Седнете. — Измери Рафаел със студен поглед и продължи: — Очаквах да ми се обадите, но вие мълчахте.

— Простете ми. Единственото ми извинение е, че бях зает. Вашият баща е интересна личност.

— Той ми е втори баща. Много добре знам как прекарва времето си. Тези глупави бикове! Но вашият дълг изисква да ми помогнете, все едно кой се опитва да отклони вниманието ви. Такава беше уговорката ни, нали?

— Посветих много време и усърдие на задачата си, но не открих нищо, което да ви докладвам.

Веждите на Хуан Дорадо се вдигнаха опасно.

— Нищо ли? Нима твърдите, че в цяла Саламанка няма нито един покръстен, нито един евреин, чиито действия биха представлявали интерес за мен? Трябва ли да заключа, че Саламанка е съвършен град, истински рай за почтените християни? — Той удари с юмрук по масата и документите подскочиха. — Не! Ако това беше вярно, днес нямаше да присъствам на публично изгаряне. Защо не вие, а друг трябваше да ми съобщи за тези нарушения на правото?

Рафаел затрепери вътрешно от трудно потискан гняв, но успя да изобрази на лицето си любезна усмивка.

— Съжалявам. Ще се постарая да стана по-добър.

— Нима не знаехте нищо за търговеца? Казаха ми, че веднъж сте ходили в магазина му.

— Стори ми се, че искрено уважава новата си религия и изпълнява обредите й, но аз нямам вашия усет и вашия остър поглед, отче.

Най-сетне Хуан Дорадо се усмихна.

— Аз виждам от пръв поглед какво става в сърцето на човека. Що се отнася до вас, чух, че сте дарили сърцето си на красива жена. Може би този път няма да ви се разсърдя за проявената слабост.

Рафаел спря да диша. Нима тази хитра лисица бе узнала нещо за Алисия?

— Жена ли? — попита той с добре изиграна невинност.

— Не се притеснявайте, драги, аз нямам нищо против да ухажвате сестра ми. Виолета ще получи хубава зестра и е толкова добре възпитана, че ще ви бъде покорна съпруга.

— Виолета? — Мисълта беше смешна, но Рафаел бързо се включи в играта. — А аз се надявах, че съм запазил чувствата си в тайна. Сега, като зная, че мога да разчитам на благоволението ви, се чувствам наистина облекчен. — Стана му ясно откъде черпеше информация Хуан Дорадо: от доня Луиза. „Съпруга, глупости! — каза си ядно той. — Само Алисия може да бъде моя съпруга. Никога не бих се оженил за Виолета. По-добре да остана до края на живота си сам.“

Хуан Дорадо изведнъж стана много по-любезен, може би заради увереността, че най-после се е намерил кандидат за ръката на сестра му. Заговори за семейството си и Рафаел веднага разбра, че обичаше майка си и сестра си. Довери му, че винаги е бил любимият син на майка си, че двамата имат в много отношения еднакви възгледи. Ала не беше привързан към дон Филип, втория си баща, точно обратното, говореше за него с гняв и презрение. Главната причина беше, че дон Филип отказваше да дава пари на доведените си деца. Хуан Дорадо беше станал свещеник само защото нямаше собствено богатство, но вече не съжаляваше за решението си. Семейството на Томас де Торкемада беше дори по-бедно от неговото, но Торкемада въпреки това бе станал велик инквизитор и Хуан Дорадо очевидно се надяваше, че и той като началника си един ден ще се сдобие с власт и богатство.

Изведнъж Дорадо прекъсна светския разговор и взе един от документите, за да покаже, че е време да се захванат с по-сериозни неща.

— Имате ли представа какво държа в ръката си? — Рафаел поклати глава. — Инструмент, с който можем да освободим Испания от всички опасности.

— Нима покръстените вече не представляват опасност? Усмивката на Хуан Дорадо съдържаше заплаха.

— Покръстените вече нямат значение. Сега трябва да уловим по-голяма риба. След като омразната война с маврите свърши, можем да хвърлим стръвта. — Гласът му се понижи до шепот, сякаш се боеше да не ги подслушват. — Самите евреи.

— Евреите? — Рафаел побледня. Беше чул подобни слухове, но не можеше да повярва, че Торкемада ще се осмели да нападне открито най-лоялните граждани на Испания. Трибуналът на инквизицията беше изграден, за да се занимава с хората, които се бяха отрекли от християнската църква, но не с евреите. Ала той знаеше, че много хора мразеха евреите, защото въпреки всички закони и предписания, които им казваха как да се обличат, какви занаяти да упражняват и къде да живеят, те бяха постигнали благополучие и добро положение в обществото. Заможността им предизвикваше завист, която лесно можеше да прерасне в омраза. Рафаел бе чул даже един безумен слух, че християнската кръв била по-тъмночервена, сякаш кръвта можеше да промени цвета си при кръщението.

— Триумфът на кръста в тази страна никога няма да е пълен, докато евреи обитават градовете ни.

— Какво казахте? — За Рафаел беше все по-трудно да сдържа чувствата си.

— Ще поискаме да се покръстят или ще ги пратим в затвора. Не е чудно, че покръстените изпадат толкова лесно под влиянието на старата си религия, като виждат колко меко се отнасяме към евреите. Злините на евреите са известни и непреодолими. Въпреки мерките, които бяха взети за разделянето на християните от евреите, злото продължава да съществува. Евреите всеки ден предприемат опити да върнат новите християни в старата вяра. Немалко от покръстените се поддадоха отново на заблудата и кладите на инквизицията не са в състояние да унищожат всички. Държа в ръката си първия проект на едикта за заточение. Трябва му само одобрението на краля, за да получи силата на закон.

Заточение! Да те прогонят от собствената ти страна — това беше най-голямата несправедливост.

— Кралят и кралицата отложиха решаването на въпроса въпреки молбите на брат Торкемада, но аз съм убеден, че одобрението е само въпрос на време. Торкемада е силен човек. Техни величества ще последват съвета му.

— Но евреите доказаха верността си!

Хуан Дорадо заплашително събра вежди.

— Еврейските пари ни трябваха, докато водехме войната срещу маврите, но войната свърши. — В очите му светнаха злобни искри. — Макар че знаят за намерението на Торкемада и изпращат апели до Изабела и Фердинанд, в които много умело напомнят, че именно те дадоха парите за похода на кръста срещу неверниците, аз знам, че победителят ще бъде Торкемада.

„Не!“ — извика вътрешно Рафаел. Това беше невъзможно. Изабела и Фердинанд не можеха да проявят такава жестокост, не можеха да забравят верността на евреите, не можеха да останат слепи срещу истината.

— Ще ги накараме да погледнат истината в очите. Торкемада няма да ги остави на мира. Само въпрос на време е да спечелим. Затова ви повиках. Ние трябва да подготвим победата на Торкемада. Щом кралят и кралицата подпишат едикта за заточение, аз трябва да действам. И ще го направя с ваша помощ.

Рафаел се надигна бавно, устремил поглед в лицето на Хуан Дорадо.

— Какво трябва да направя.

— Искам да изготвите списък на всички евреи в Саламанка, както и описание на имуществото им. Трябва да знаем какво е еврейското богатство в града, за да сме подготвени.

„Това сигурно означава, че искаш да го заграбиш за себе си“ — помисли си Рафаел. Искаше да отхвърли искането на Хуан Дорадо, да плюе в мършавото му лице, но замълча. Щеше да положи всички усилия, за да спре Торкемада и тази змия, която вършеше работата му. Щеше да направи списък на евреите, но не за целта, предложена от Хуан Дорадо. Намерението му беше да предупреди всички евреи в Саламанка, че ще се разрази буря, за да потърсят убежище навреме. Ако предупредеше еврейските старейшини, те щяха да пледират пред краля и краищата и може би да постигнат успех. Рафаел просто не можеше да си представи, че една страна има намерение да изпрати най-верните си поданици в затворите. Това би било против всички закони на бога и човечеството. Ако наистина такава беше волята на Торкемада, кой можеше да бъде сигурен за живота си в тази страна?

Трябваше да даде всичко от себе си, за да помогне на евреите, както помагаше на покръстените. Два кораба чакаха в готовност. Щеше да се моли на бога да не ги използват за целта, за която бяха предназначени. Може би щеше да се намери човек, който да спре Торкемада и честолюбивия му инквизитор.

Пътищата извън Саламанка бяха оживени и Алисия се опитваше да върви в крак с дон Филип Наваро. За днес й бяха обещали едно особено удоволствие — да гледа борбата с бикове. Един от най-добрите бикове на дон Филип щеше да се сблъска с най-сръчния бикоборец в Леон.

— Сеньор Наваро! — Млад мъж се поклони пред дон Филип и отвори тясната решетка към оградената с висока ограда арена. Алисия се озова сред развълнувано множество, което крещеше „оле“ с такова въодушевление, че тя се запита дали пък борбата с бикове вече не беше започнала огледа се объркано, но дон Филип й се усмихна успокоително и й даде знак да продължи.

— Сеньор Ферос може да е най-великият тореро в Испания, но аз съм убеден, че моят Дябло ще бъде равностоен противник. — Дон Филип сложи ръка на кръста й и умело я преведе през множеството, което й приличаше на стадо диви животни. Страхът й, че някой може да се спъне и да бъде стъпкан от тълпата, се уталожи едва когато дон Филип я настани на пейката на високата платформа, откъдето щяха да наблюдават борбата.

Прозвуча мощен сигнал на рогове и Алисия се стресна, в единия край на арената се показа процесия от ездачи и пешаци, натруфени в ярки одежди като пъстри птици. Множеството нададе възхитени викове и през навалицата премина вълна на очакване. Процесията спря в средата на арената. Бикоборците излизаха един след друг и се покланяха грациозно. Тълпата ги поздравяваше с гръмки викове „Тореро! Тореро!“ С най-голямо въодушевление бе посрещнат едър мъж, облечен от главата до петите в яркочервено. За да покаже уважението си към зрителите, известният Ферос свали шапката си и я хвърли към пейките.

— Браво! Браво! Тореро! Тореро! Ферос! Ферос! — В този миг големият бикоборец беше кралят на народа и Алисия потръпна от същото очакване като зрителите. Сигурно борбата с бикове беше нещо велико, след като всички бяха толкова въодушевени. Даже дон Филип, обикновено толкова спокоен, се присъедини към виковете на тълпата. Седнала сковано на крайчеца на пейката, Алисия затаи дъх, без да знае какво трябваше да очаква. Как беше възможно човек да се бие срещу бик?

Когато началният шум утихна, Филип Наваро се усмихна и каза:

— Радвам се, че ви помолих да дойдете. От седмици насам за първи път ви виждам с ведро лице. — Погледна я изпитателно и продължи: — Нещо ви тревожи и аз много искам да ви помогна, разбира се, ако е по силите ми.

— Нищо ми няма! — Очите на Алисия не можаха да скрият болката толкова бързо, колкото излъгаха устните й.

— Но това нищо ви гризе отвътре. То ще ожесточи сърцето ви. Кажете ми какво ви е, Алисия. Нима не съм ваш приятел? — Много отдавна искаше да й разкаже, че тя е негова дъщеря, но нещо му забраняваше. Трябваше да изчака подходящ момент. — Кой ви прави нещастна? Може би доня Луиза?

Изражението на Алисия изпревари отговора.

— Тя е толкова… недружелюбна. Опитах всичко, за да й харесам, защото е домакинята, но… но…

— Тя не желае да види добрите ви страни. Аз също го забелязах и се опитах да я предупредя. Тя ревнува, дъще. Не обръщайте внимание на острия й език. Не искам да станете жертва на злобата й. Вие сте радост за умореното ми сърце и върнахте интереса ми към живота. Толкова съм ви благодарен, Алисия. Забравете лошите маниери на жена ми!

Младата жена отвори уста да каже още нещо, защото доня Луиза беше само част от тревогите й, но тъй като не знаеше как да сподели болката си от предателството на Рафаел, замълча и проследи шествието. Мисълта за Рафаел й причиняваше душевни терзания и я изпълваше с неутолим копнеж. Никога не беше помисляла, че един мъж ще е в състояние да я накара да страда така. Никога нямаше да преодолее загубата на любовта си.

Преди да тръгнат, тя беше чула разговора между доня Луиза и дъщеря й и не можеше да го забрави. Дамата не за първи път изтъкваше пред младата Виолета предимствата на Рафаел като съпруг и девойката въодушевено се съгласяваше с нея.

— Той е идеалната партия. Ако се омъжиш за богатия приятел на Хуан, всички ще ти завиждат. Той е земевладелец. Има маслинови гори. Много подходяща партия, наистина много подходяща.

— И колко добре изглежда… — Алисия оприличи гласа на Виолета на рев на влюбена крава и неволно се засмя. Не беше толкова сляпа, че да не разбере каква игра играеха двете изискани дами. Самата мисъл, че Рафаел и Виолета…

„Той е мой мъж! Само мой!“ — Колко хубаво беше, ако можеше да хвърли тези думи в лицата им и да се наслади на смайването им. Извади парчето от сватбеното гърне, доказателството, че беше омъжена жена, и го стисна до болка. Трябваше да потисне ревността си. Нали знаеше, че Рафаел не признава брака им. Той беше свободен, поне в собствените си очи. Защо тогава беше казал, че я обича? Всеки ден ставаше с твърдото намерение да му прости и да забрави, копнееше да се хвърли в прегръдките му. А може би беше вече твърде късно? Удари на барабан я изтръгнаха от мрачните мисли и тя се обърна към арената. Бикоборците бяха излезли и на тяхно място стоеше самотен бик.

— Това ли е Дябло? — попита тя и дон Филип поклати глава. На лицето му ясно беше изписано пренебрежение към жалкото животно. Според Алисия обаче то беше много опасно с големите рога и силни крака. Докато следеше движенията на торерото, облечено зелено и черно и размахващ наметалото си, докато бикът ровеше с копита в пясъка, тя се наслаждаваше на играта им. Изведнъж обаче бикът нападна и Алисия не можа да сдържи вика си. Очевидно от дълбините на паметта й бе изплувал ужасен спомен, защото инстинктивно се вкопчи в дон Филип и изплака:

— Ще го убият, ще го убият! Моля те, направи нещо, мили татко!

— Мили татко — повтори тихо дон Филип, разтърсен до дън душа. Много добре помнеше, че малката му дъщеричка винаги го наричаше така. Ако до днес беше имал някакви съмнения в идентичността на Алисия, в този миг те се разсеяха окончателно. — Не се бой мила, всичко ще свърши добре. Бикът няма да го убие. — Той я прегърна закрилнически и извика тържествуващо: — О, Алисия, Алисия, вече няма съмнение. — Тя го погледна с големи, питащи очи, учудена от думите, които беше произнесла — думи, дошли от друго място и време, извън способността й да си спомни. — Не си ли разбрала, не го ли знаеш? Алисия, аз съм твоят баща! — изрече нежно дон Филип.

Викове „Браво!“ и „Оле!“ заглушиха отговора й, но той разбра по израза на лицето й, че разкритието му я бе извадило от равновесие. Толкова отдавна искаше да й го каже! Вече не можеше да пази тайната за себе си.

— Алисия? Алисия! — Мълчанието й го обезпокои. — През всичките тези години мислех, че си мъртва. Тя ми каза, че си се удавила. Едва сега разбрах, че ме е лъгала, както за много. Други неща.

— Вие сте моят баща? — Алисия се опита да вникне в думите му. — Баща ми! — Тя протегна ръка, плъзна пръсти по брадата му и се усмихна. Толкова пъти беше сравнявала дон Филип с Рудолфо и беше стигнала до заключението, че двамата си приличаха във всичко, макар че благодетелят й беше горгио. Рудолфо щеше да се зарадва, каза й инстинктът и тази увереност я успокои. — Сърцето ми казва, че думите ви са истина, но Рудолфо…

— Ще продължи да заема особеното си място в сърцето ти — прекъсна я меко той. — Аз те разбирам и никога няма да направя нещо, за да залича спомена за него. Той ти е дал любовта, която аз не можах да ти дам, затова заслужава вечната ми благодарност.

Алисия следеше борбата с бикове през мъгла от сълзи. Радваше се, че дон Филип не я беше излъгал и че торерото винаги успяваше да се измъкне от нападащия бик, като размахваше мантията си. Ставащото на арената не я интересуваше, защото се опитваше да подреди мислите си. Баща й! Филип Наваро беше родният й баща. Вече не беше сама и тази мисъл я зарадва. Възможно ли беше още от началото да е усетила, че среброкосият горгио е нещо съвсем особено? Дали тъкмо затова го бе последвала с готовност в дома му? Улови ръката му и се притисна до него. Той беше прекрасен човек. Не можеше да не го обича. Но в главата й напираха много въпроси. Трябваше да разбере защо се бе озовала при циганите. Опита се да си припомни какво й беше разказвал. Дъщеря му е била на четири години, когато са му казали, че се е удавила. Рудолфо й беше казал, че е дошла при него на същата възраст. Тя притисна челото си и отчаяно се опита да си спомни. Ала всичко, което видя, бяха две студени сиви очи. Очите на доня Луиза!

— Не! — изплака тя. Не беше възможно. Коя жена беше толкова жестока, че да отнеме детето от баща му! И все пак… очите на доня Луиза я разтревожиха в първия миг, когато я видя. Трябваше да си спомни какво се беше случило, само така щеше да се освободи от кошмарните видения, които я преследваха.

— Погледни, Алисия, това е Дябло. Този великолепен черен екземпляр е моят бик! — Алисия вдигна глава и проследи как бикът излезе на арената, за да се срещне с торерото, натруфен в елегантен червен костюм. Дон Филип й беше обяснил, че за да възнагради бика за сръчността и смелостта, в края на борбата торерото го убивал с меча си. Тя стисна умолително ръката на баща си и той й се усмихна окуражително. — Всичко зависи от зрителите, Алисия. Да се надяваме, че ще пощадят Дябло.

Всички зрители бяха напрегнати. Онези, които не бяха намерили места за сядане, се надигнаха на пръсти, за да не пропуснат нито една подробност от драмата. Бикът, който ровеше с копита и пръхтеше презрително, беше силен противник и нямаше да позволи да бъде лесно надхитрен. Вместо да напада, той парираше умело всеки удар на торерото. Най-сетне сведе глава и се хвърли напред. Блестящите му рога се забиха в тялото на бикобореца. Бликна кръв и Алисия скри глава в рамото на дон Филип. Не искаше да гледа повече. Искаше да пощадят животното, но не желаеше смъртта на торерото.

— Торо! Торо! — Множеството, което в предишните двубои подкрепяше бикоборците, сега беше на страната на победителя. Алисия прокле безмълвно безмозъчната тълпа, която жадуваше за кръв, за човешка кръв. Борбата с бикове беше много по-брутално зрелище, отколкото си беше представяла.

Двубоят между човека и животното вървеше с променлив успех. Надделяваше ту единият, ту другият, а множеството придружаваше сменящото се щастие с гръмки ревове.

Алисия отвори очи едва когато тълпата замлъкна, но първото, което видя, не беше нито бика, нито торерото. На известно разстояние от нея се виждаше ухилено лице, което й беше много добре познато. Новата среща с този мъж я разтрепери. Обзе я страх и тя се опита да се скрие зад гърба на дон Филип.

— Какво ти е, Алисия?

— Виждаш ли мъжа, който гледа към нас? Не съм го забравила. Заради него избягах от църквата.

— Знам. — Дон Филип поклати глава. Ненавиждаше доведения си син. — Това е Енрике Дорадо, Алисия. Но не се бой, аз няма да му позволя да ти стори зло.

— Енрике Дорадо?

— Моят доведен син. Синът на доня Луиза. Милостивият бог да ни е на помощ, той се връща от кралския двор!

— Доведен син? — Когато дон Енрике се запъти към тях, Алисия с мъка потисна порива да избяга. Дон Филип щеше да я закриля, както й беше обещал. Мъжът посвети вниманието си на ставащото на арената и остана на известно разстояние от тях. Подобно на повечето зрители, той беше вдигнал палец, за да покаже, че Дябло трябва да бъде пощаден. Алисия неволно се запита дали Енрике Дорадо щеше да се смили над нея, ако тя попаднеше в положението на бика.

Както бикоборецът се бе приближил към бика, дон Енрике пристъпи към Алисия, следейки с очи всяко нейно движение. Собственическият, изпълнен с коварство поглед й напомни за лешояд, особено когато се обърна към дон Филип. Макар да се боеше за собствената си сигурност, Алисия се уплаши още повече за човека, който преди малко й беше казал, че е неин баща. Не се съмняваше, че Енрике Дорадо живее само за деня, в който щеше да унищожи втория си баща. Тази мисъл я накара да положи безмълвна клетва: точно както дон Филип се беше заклел да я закриля, така щеше да го пази и тя. Енрике Дорадо щеше да разбере с кого си има работа!

— Дябло беше перлата на деня! Много се радвам, че го пощадиха. Ти си истински майстор в отглеждането на бикове. — Дон Енрике вдигна глава към несъщия си баща и се усмихна ласкателно. Без да са го поканили, седна до Алисия и нарочно притисна бедро към крака й. — Но в момента ме интересуват неща, които нямат нищо общо с биковете. Коя е благородната сеньорита, която те придружава днес?

— Алисия Мария Наваро, наша близка роднина и много скъпа гостенка. — Враждебното изражение на дон Филип съдържаше ясно предупреждение към Енрике да се държи прилично и да не си позволява волности.

— Алисия Наваро? Може би далечна братовчедка? — Той посегна към ръката на Алисия и я поднесе към устните си, за да я поздрави с добре дошла. — Значи сте и моя роднина.

Преценяващият му поглед издаде, че я беше забравил и не виждаше в нейно лице окъсаната циганка, а аристократка с висок ранг. За момента борбата с бикове беше забравена и опитният ласкател се опита да й замае главата с лицемерни комплименти. По пътя към дома на дон Филип продължи да я обсипва с внимание, не спря дори когато семейството седна на масата за вечеря. Енрике Дорадо изобщо не се стараеше да прикрива интереса си към новата гостенка и Рафаел побесня от ревност.

„Ако този тип посмее да я докосне, ще изпита гнева ми“ — повтаряше си гневно Рафаел. — Макар да се съмняваше, че Алисия би могла да се заинтересува от Енрике, ревността не преставаше да го измъчва. Тя все още отговаряше на погледа му с хладна резервираност, но той не можеше да откъсне очи от нея. Толкова беше красива!

Светлината на свещите хвърляше фини отблясъци върху изкусната фризура и върху разголените според модата дръзки гърди. Така му се искаше да разплете плитките й и да зарови пръсти в копринената коса! Колкото и изкусителна да беше новата мода, Рафаел копнееше да си възвърне своята циганка.

Времето никога не се беше влачило така безкрайно бавно като тази вечер. Непрестанните комплименти на Енрике изнервиха Рафаел до крайност. Ако не беше този надут пуяк, той щеше да вземе ръката на Алисия, да я отведе в градината, да я увери в любовта си и да я грабне в прегръдките си. О, Алисия! Знаеше ли тя колко го нараняваше с презрение то си? Хвърли й въпросителен поглед и за момент се осмели да се надява, защото в очите й блесна любов. Но Алисия бързо извърна поглед и разруши илюзията му.

„Изглежда толкова тъжен — мислеше си в това време тя, — сякаш носи на раменете си цялата тежест на света.“ Семето на прошката покълна в сърцето й и когато погледите им отново се срещнаха, тя се усмихна — усмивка, която отново събуди надеждата му. Непременно щеше да намери начин да си възвърне любовта й. Да върви по дяволите Енрике Дорадо!

— Дон Рафаел! Дон Рафаел! — Макар че досега не й беше обърнал внимание, доня Луиза заговори и даже го побутна по ръката. — Мисля, че още не знаете какво ни разказа синът ми. Не се ли интересувате какво става в двора? — Без да изчака отговора на Рафаел, тя продължи да бъбри, повтаряйки дума по дума новините, които беше донесъл синът й. — Какво ви е мнението за онзи капитан? — попита накрая тя.

— Капитан ли? — Рафаел предположи, че става дума за Джовани, и се престори на изненадан. — Капитан? Не познавам никакъв капитан.

— Цяла Испания говори за Христофор Колумб! Дори аз дадох пари за безумното му приключение. Представете си каква смелост, да се яви пред Фердинанд и Изабела и да ги убеди в необходимостта да му дадат три кораба, с които да плава в продължение на три месеца и дори повече в непознати води. Майко божия! После ги помолил да го направят адмирал и да му връчат кралско пълномощно. — Енрике продължи възбудено историята, започната от майка му.

— И как са реагирали тяхно величество? — Интересът на Рафаел се събуди. Първата му мисъл беше, че би могъл да използва тези кораби и запаси за своята цел.

— Отказаха му, но аз предполагам, че в крайна сметка ще наложи волята си. Кралица Изабела е силно впечатлена от него, макар да е италианец. Колумб настоявал да отплава най-късно през август. Ще поживеем и ще видим. В момента има друг проблем, който създава грижи на Негово величество. Проблемът с евреите!

— Проблемът с евреите? Какво знаете вие за този проблем? — За първи път Рафаел се заинтересува истински от Енрике Дорадо.

— Какво знам ли? — Младият мъж очевидно се наслаждаваше на възможността да застане в центъра на вниманието и продължи многословно. Пренебрегвайки Рафаел, той адресира думите си към Алисия, сякаш на масата присъстваше само тя. Разказа абсурдни слухове, истории, които Рафаел вече знаеше и които се разпространяваха от хора, желаещи да дискредитират евреите и да увеличат властта на Торкемада. Разказа откровени лъжи — за евреи, които се опитвали да принасят в жертва християнски деца, за опозоряване на кръста. В двора дори предполагали, че болестта на младия принц дон Хуан се дължала на еврейската низост. Енрике съобщи, че евреите от Толедо получили писмо от константинополските евреи, в което ги призовавали всички търговци, лекари и духовници да мамят християните.

— Известно е, че един еврейски лекар в Толедо слага отрова под ноктите си и когато опипа езика на пациентите си, те умират.

— Не вярвам нито дума! — Дон Филип изпревари Рафаел, който се готвеше да протестира. — Тези истории са злобни лъжи, измислени от хора, желаещи да разпалят вражда и нетърпимост. Много хора завиждат на евреите. Учудвам се как дори ти, Енрике, си паднал толкова ниско, че да разпространяваш жалки лъжи. А най-лошото е, че тези смешни слухове се тълкуват като набожно усърдие.

— Брат ми също е убеден, че слуховете са верни! — защити се с почервеняло от гняв лице Енрике.

— Много се радвам, че Фердинанд няма в Леон и Кастилия същата власт, каквато има нашата добра кралица. Убеден съм, че Изабела ще се вслуша в гласа на разума и няма да изложи на опасност еврейските ни съседи. — Дон Филип удостои доведения си син със строг поглед.

— Обаче Изабела се вслуша в молбите на Торкемада — продължи триумфиращо Енрике. — Как би могла да възрази срещу истината? Евреите отказват да признаят Исус Христос за свой бог и спасител, те се настаниха в християнските страни като у дома си, крадат, мамят и убиват християни, дори деца. Те са безсрамни, макар че продължилото столетия страдание, което им наложи господ бог, е знак за презрението му.

— Или за любовта му — изръмжа Рафаел, който мразеше този суетен паун не по-малко, отколкото брат му.

— Достатъчно! Достатъчно! Не искам да чувам в къщата си лъжи и клевети. Евреите са граждани на Леон, Кастилия и на цяла Испания, те са наши съседи…

— Скоро вече няма да имате съседи евреи — засмя се коварно Енрике. — Торкемада и Хуан са прави: няма да има обединена Испания, докато в страната ни живеят евреи. Испания трябва да стане изцяло християнска! — В очите му светеше гняв, но на лицето му играеше коварна усмивка. — Ако искаш да ми затвориш устата, няма да узнаеш какво се случи…

— Моля ви, дон Филип, оставете го да говори. — Рафаел трябваше да узнае какво е станало.

— Бях там в деня, когато евреите дойдоха да се молят за пощада. Чух твърденията им, че били направили много за Испания, чух как обещаха, че вече няма да правят сделки с християни. Говорителите им бяха Абрахам Сенеор и Исак Абарбанел.

Рафаел беше чувал тези имена — това бяха двамата евреи, въоръжили кастилската армия за похода срещу Гранада. Тяхна беше и заслугата за победоносното завършване на войната.

— Обещаха тридесет хиляди дуката за военните разходи. Тридесет хиляди дуката! Достатъчно, за да изкушат всеки мъж, даже крал. Обаче Торкемада беше там и направи всичко, за да унищожи изкушението в зародиш. Когато разбра какво може да се случи, той се хвърли между говорещите и успя да убеди техни величества, че не бива да приемат това позорно предложение!

Рафаел живо си представяше сцената. Познаваше ораторското изкуство на студения, изпълнен с омраза Торкемада, който умело разпространяваше отровни думи и лъжи. Винаги бледен, винаги задъхан, винаги обзет от възбуда и гняв. Дълбоко хлътналите очи святкаха от фанатична треска и възмущение. Рафаел си представи как се е изправил и е вдигнал кръста в мършавите си, сбръчкани ръце и потрепери.

— „Някога Юда предаде божия син за трийсет сребърника, а сега ваши величества имат намерение да го продадат отново за тридесет хиляди! Продайте го, но първо ме освободете от всяко участие в тази мръсна сделка!“ — произнесе Енрике с гръмовит глас, сякаш за момент се беше превъплътил в самия Торкемада. — С тези думи отецът хвърли разпятието на масата пред стреснатите величества и излезе от стаята. — Енрике се изсмя доволно. — Едиктът за заточение е подписан.

— Заточение? Значи ще прогонят евреите от страната? — Изпълнен с безкрайно съчувствие, Рафаел не беше в състояние да се гневи. Проклинаше всички фанатици като Торкемада и усърдните им помагачи като Хуан Дорадо. Омразата и предразсъдъците разрушаваха човешките души, а хората не заслужаваха това. Той знаеше, че кралят и кралицата никога не биха подписали такъв едикт, ако не беше Торкемада с фанатичната му злоба.

— Искате ли да ви кажа за циганите? — Енрике отметна глава назад и се изсмя. — И от тях ще се отървем. Ще ги прогоним от страната, след като се разправим с евреите!

Алисия изскочи като светкавица от трапезарията и побягна по дългите коридори с едничката мисъл да се скрие в градината и да остане сама.

Беше хладно, силният мартенски вятър вееше в лицето й, но не острият бриз беше причина за треперенето й, а онова, което беше чула от Енрике Дорадо: прогонване. Заточение. Тези думи означаваха много повече от изгнание. Можеше да се очаква ново пламване на омразата и насилието срещу хората, които бяха презирани, откакто бяха стъпили на испанска земя. Тодеро, Зуба и всички останали — каква съдба ги очакваше? Къде щяха да отидат? Алисия се уви в шала си и затвори очи, обзета от чувство за безпомощност. Та тя дори не знаеше къде бяха хората от племето. Как да им помогне? Нищо ли не можеше да направи за тях?

Изпълнена със страх, тя вдигна лице към небето, сякаш очакваше отговор от блещукащите звезди. Вече не знаеше в какво да вярва, нито на кой бог да се моли. Отец Хулио говореше за бог на любовта, който според него беше християнският бог, но тя не можеше да отвърне лицето си от О Дел. Нима двамата не бяха едно и също? Един бог, само че с различни имена? Не беше ли той и бог на евреите?

— Помогни на всички, моля те! О, моля те, помогни им! Отец Хулио казва, че си милостив. Не позволявай да победи дяволът. Нали всички сме твои деца? — Отец Хулио беше нарекъл привържениците на Христос овчици, които имат нужда от овчар, и тя пламенно се надяваше, че в този миг Исус бдеше и нямаше да допусне вълкът Торкемада да нахлуе в стадото му.

Алисия вървеше бързо по градинската алея, опитвайки се да подреди мислите си. Днес се бяха случили толкова много неща и тя не знаеше как да се справи с всички едновременно. Появата на Енрике Дорадо, този зъл дух, беше сериозна причина за тревога. Признанието на дон Филип, че беше негова дъщеря, също трябваше да се обмисли. Ами Рафаел? Тя го обичаше, в това нямаше съмнение, а тази вечер, когато погледите им се срещнаха, осъзна, че и той я обичаше. Защо продължаваше да подхранва гордостта, която ги разделяше? Защо се държеше като глупачка? Тя беше дъщеря на дон Филип. Какво значение имаше, че сега Рафаел щеше да я смята за равноправна, докато по-рано я презираше? Трябваше ли да стои настрана и да гледа как Виолета се стреми да се докопа до мъжа, когото обичаше? Не! Гордостта беше самотен другар в леглото и Алисия го бе разбрала отдавна.

Изпращяването на един клон я предупреди, че не е сама, и тя се обърна да види кой я следва. Полускрита от гъстата шума, в сянката беше застанала мъжка фигура. Алисия предположи, че е Рафаел, и забърза към нея.

— Рафаел? — фигурата не се обърна и не отговори. — Рафаел? — Предпазливостта я накара да забави крачка. Очите й напразно се опитаха да различат нещо в мрака. — Кой е там? Кой сте вие?

С всеки нерв на тялото си Алисия усети върху себе си пронизващ поглед. Това не беше Рафаел, нито пък дон Филип.

— Хубава вечер, нали, сеньорита? — Остро изсеченият профил на Енрике Дорадо се очерта ясно под лунната светлина, когато мъжът излезе от сянката.

— Много хубава, сеньор, но доста студена. Мисля, че е време да се прибера в стаята си.

Тя се опита да мине покрай него, но той протегна дългата си ръка и я спря.

— Не бързай толкова, красавице. Искам да се опознаем по-добре. — Той я привлече грубо в прегръдката си. Намеренията му бяха очевидни.

— Пуснете ме! — Алисия се опита да се изтръгне от хватката му, но той не й позволи.

Единственият му отговор беше смях, докато я влачеше към храстите. Стресната и ужасена от внезапното нападение, Алисия скоро се окопити и поведе същата ожесточена борба, която беше водила със Стиво. Фризурата й се развали и гъстите коси нападаха по раменете, очите и засвяткаха предизвикателно. Никой мъж нямаше да я вземе против волята й, все едно горгио или циганин. Този мъж твърдеше, че е благородник, но не беше по-добър от Стиво! И щеше да усети камата й, както се беше случило със Стиво.

— Пуснете ме! — Това беше последно предупреждение, но Енрике Дорадо не се отдръпна. Предполагайки, че тя е твърде страхлива, за да избяга, той разхлаби хватката си. Алисия чакаше точно този миг. За да не забрави живота си като циганка, тя продължаваше да носи малката си кама, скрита в полите на роклята. Сега беше благодарна за това оръжие.

— Филип си въобразява, че като ми е заповядал, ще ви оставя на мира. Но аз ще му покажа, че мога да си взема онова, което съм пожелал. Искам ви и ще ви имам.

— О, не, горгио, няма да ме имате! — Синята брокатена рокля беше смачкана и разкъсана от борбата и треперещите от гняв гърди бяха разголени. Алисия вдигна ръце, готова да се защитава.

— Горгио? — Енрике Дорадо очевидно беше изумен. „Колко ли беззащитни млади жени са станали жертва на похотта му?“ — запита се Алисия. Защо позволяваха да ги завладеят толкова лесно? Е, тя нямаше да му позволи. Никога! Острието на камата блесна под лунната светлина и очите на Енрике се разшириха от изненада. — Божичко! Какво е това?

— Нож, горгио. Ако направите само една крачка, ще усетите острието му. — Мъжът не се трогна от предупреждението и Алисия продължи: — Уверявам ви, че ще го използвам! Пазете се! Не искам да ви нараня, но ще го направя.

— Да не мислите, че ме е страх от вас? — Той я гледаше жадно и се хилеше. Очевидно се готвеше да я изнасили, но когато се хвърли напред, Алисия заби острието в тялото му. — Ох… ранен съм! — Вместо да се отдръпне, Енрике побесня от гняв.

— В името на бога, аз бях готов да ви взема нежно и внимателно, но сега се кълна, че ще съжалявате за дързостта си.

Той я дръпна рязко за роклята, за да я приближи до себе си, и Алисия с ужас осъзна, че тези глупави поли и обръчи й пречеха да се движи. Енрике се изви настрана, за да избегне нов удар, и стисна китката й, но Алисия напрегна цялата си сила и успя да задържи оръжието. Огледа се трескаво, надявайки се някой да излезе от къщата и да ги види. Не можеше да не са чули шума от борбата! Енрике отгатна мислите й и се изсмя злобно.

— Никой няма да ви чуе. Заети са с теологични дискусии.

— Тогава ще се справя съвсем сама! — Използвайки арогантната му самоувереност, Алисия се хвърли върху него със сила, която го зашемети. От ръката му пръсна кръв и Енрике втренчи смаян поглед в тъмночервеното петно на ръкава си.

— Не исках да ви сторя това, но трябваше. Не ми оставихте избор.

— Коя сте вие? Какво ми направихте? — Енрике присви очи от болка и гняв и най-сетне я позна. — Отец Хулио! Циганката! Проклета уличница! Мръсна циганка! Какво търсите тук?

— Не съм циганка, макар че бих предпочела да съм. Аз съм дъщеря на дон Филип Наваро. — Гневът я бе тласнал да направи признание, за което щеше горчиво да съжалява.

— Дъщеря на дон Филип? — Енрике я огледа невярващо. — Негова дъщеря? Значи той има извънбрачна дъщеря? — В момента беше неспособен да размисли какво означаваше това. — Но която и да сте, предупреждавам ви. Вие проляхте кръвта ми и сега съм ваш смъртен враг. Никой не може да пролее безнаказано кръвта на Енрике Дорадо, най-малкото една жена. Ще съжалявате за поведението си тази вечер, горчиво ще съжалявате, докато сте жива. Ще се погрижа да си платите за дързостта.

В стаята гореше само една свещ и пламъчето й трепкаше и танцуваше от въздушното течение, докато доня Луиза и синът й Енрике Дорадо тихо разговаряха.

— Значи е казала истината? Циганката, която ме нападна, е дъщеря на стария. Майко божия! Загубени сме!

— Не, разбира се, че не сме. Толкова години работих за твоето бъдеще, толкова дълго чаках и няма да позволя на една проклета… тихо, чувам някакъв шум!

— Това е само ревът на вятъра. Всички вкъщи спят дълбоко… Как я е намерил?

— Тя сама дойде при него.

— Циганката, която беше при отец Хулио? — Доня Луиза кимна и Енрике изруга. — В ада да иде дано този свещеник, дето все се меси! Ако тогава знаех коя е, щях да й попреча да влезе в живота ни. Сега никой нямаше да знае къде е.

— Но тя е тук и дон Филип знае.

— Трябваше веднага да я прогониш.

— Не можех да рискувам. Какво трябваше да направя, да я отровя ли? — Последва дълго мълчание. — Никога не бих направила такова нещо. Аз не съм убийца, Енрике.

— Можеше обаче да приложиш някой по-бавен метод и да ни освободиш от присъствието й. А сега сме изправени пред свършен факт. Откъде ти хрумна да я отведеш при циганите? Колко жалко, че тогава съм бил още дете! Сигурно щях да измисля нещо по-добро.

— Ти си неблагодарен. Махнах я от къщата, за да проправя пътя на собствените си деца. Не исках и вие да страдате, както съм страдала аз. Когато жената на Филип умря, направих всичко, за да го накарам да се ожени за мен. Постигнах успех. Откъде можех да знам, че възнамерява да остави всичко на дъщеря си, като умре?

— Още ли не е променил завещанието си?

— Не. Още не! Не е говорил с мен за това, но аз го знам. Чух как го каза на Рафаел де Виласандро. Ако онази си спомни, че именно аз съм я завела при циганите, дон Филип ще ни изгони от къщата си. Той никога, никога не бива да узнае какво съм сторила.

— Не мислиш ли, че те подозира?

— Да, подозира ме, но не е сигурен. Имам късмет, защото Алисия не си спомни за миналото. — Тя се изсмя презрително. — Тя е циганка с душа и сърце!

— Циганка!

— Чаках да се върнеш, надявах се, че ти ще знаеш какво трябва да се направи. Не можем да й сторим нищо, без да събудим подозрение, Филип я охранява ден и нощ, сякаш е рядка скъпоценност, а скъпият ни гост Рафаел де Виласандро не я изпуска от очи. Да не говорим за Хуанита! Човек би могъл да си помисли, че старата й е майка — брани я като квачка пиленцето си. Ако някой се осмели да вдигне ръка срещу нея… Не, твърде опасно е.

— Тогава няма да правим нищо. — Енрике шумно изпусна въздуха от дробовете си и угаси свещта. В помещението се възцари пълен мрак. — Както ти каза, малката е циганка.

— Тя е дъщеря на Филип, всеки глупак го вижда. Лично аз я заведох при циганите. Знам…

— Ти знаеш, но другите не! Тя е циганка! Твоят мъж не може да докаже противното. Нали сама каза, че момичето не си спомня?

— А циганите ще бъдат изгонени! Боже, какъв добър план!

— Тя е езичница, неверница, тя е от хората, които по волята на Торкемада трябва да бъдат прогонени от страната. Нужно ли е да говоря още? — Грозният смях на Енрике отекна в стаята. — Няма за какво да се тревожиш, скъпа мамо. Когато прогоним циганите и евреите, тя ще бъде между тях. Имаш думата ми!

Рафаел ходеше напред-назад из стаята си като тигър в клетка и следеше свещта на стената, която бързо се смаляваше. Не можеше да спи, но не беше и очаквал друго след онова, което чу тази вечер в трапезарията. Енрике Дорадо — даже името му го вбесяваше, като си спомнеше как поглъщаше Алисия с поглед. Докато този човек беше в къщата, любимата му беше изложена на голяма опасност.

Енрике Дорадо! Колкото повече го опознаваше, толкова по-силно се отвращаваше от него. По свой начин той беше също толкова опасен като брат си. Ами Алисия? Дали Енрике беше познал циганското момиче, което бе прогонил от църквата? Не. Той се отнасяше към нея с уважение, макар че очите му бяха пълни с похот.

Крачки в залата засилиха тревогата му. Кой беше буден в този късен час? Надникна предпазливо през открехнатата врата и видя Енрике да се разхожда самодоволно напред-назад. Когато застана пред вратата на Алисия и сложи ръка на бравата, Рафаел се приготви за скок, но Енрике бързо пусна бравата и изчезна в своята стая.

До тази вечер Рафаел стоеше далече от Алисия, верен на обещанието си да не я моли за прошка, но сега разбра, че трябваше да я види, да говори с нея, да я предупреди. Алисия, неговата прекрасна, безгрижна циганка, трябваше да узнае колко лоши хора бяха братята Дорадо.

Застана пред стаята й и решително натисна бравата. Беше заключено, но Рафаел беше твърдо решен да говори с нея.

— Алисия! Алисия! Отвори вратата, трябва да поговорим! — Гласът му беше настойчив шепот. — Алисия, аз съм, Рафаел!

— Рафаел! — В този миг гласът на любимия беше за Алисия най-прекрасният звук на земята. Забравила всичко, освен потребността да се сгуши в силните му обятия, тя отвори вратата.

Рафаел влезе и бързо заключи. Енрике можеше да се върне! Обърна се и се изуми от страха в очите на Алисия. От него ли се страхуваше тя?

— Не съм дошъл да ти сторя зло, скъпа. Искам да те предупредя. Не исках да те уплаша. Може би е по-добре да си отида.

— Не! — Тя трепереше с цялото си тяло и без да се колебае, Рафаел я притисна в обятията си.

— Какво ти е, Алисия? Защо трепериш? — Тялото й се притисна о неговото и той вдъхна дълбоко аромата й. — Алисия?

— Енрике… преди малко… в градината. — Очите й се напълниха със сълзи и тя се вкопчи в него. — Той е същият зъл човек като Стиво!

— Енрике Дорадо? Ще го убия. — Мускулите му се стегнаха и той стисна здраво зъби, за да се овладее. Алисия постепенно престана да трепери. — Той… стори ли ти нещо?

Алисия се изсмя подигравателно.

— Не бих позволила на мъж като него да ме унижи. Нападна ме, но го раних с камата си.

— Още ли носиш кама под дрехата си? — Рафаел си представи каква сцена се беше разиграла в градината и въпреки че положението беше много сериозно, избухна в смях. Колко ли се е стреснал Дорадо, като е разбрал, че жертвата му съвсем не е така безпомощна, както се е надявал!

— Не се смей, горгио! — Дългите седмици обучение и възпитание се стопиха и Алисия отново стана такава, каквато я носеше в спомените си, каквато я обичаше. Отново беше неговата дива циганка.

— Радвам се, че отново държа в обятията си моята прекрасна циганка. — Алисия носеше проста рокля от бял лен, краката й бяха боси, дългата тъмна коса падаше свободно по раменете. Рафаел не устоя на изкушението и зарови пръсти в копринените къдрици. Колко пъти си беше представял как го прави… — Не можеш да си представиш колко ми липсваше. Доня Алисия е очарователна испанска дама, но дори тя не може да заеме мястото на моята прекрасна циганка! — Погледът му се плъзна бавно по стройното тяло и спря върху пълните гърди.

Усетила силата на погледа му, Алисия вдигна глава и в очите й светна съпротива, но като видя каква любов грееше в зениците му, всички гневни думи, които се беше приготвила да изрече, спряха на гърлото й.

— Обичам те, Алисия. Често съм ти го казвал, но няма да спра да го повтарям. — Устните му се опънаха в тънка линия, бръчиците около очите се задълбочиха. — Тази нощ дойдох при теб, за да те предупредя да се пазиш от Енрике Дорадо, но сега виждам, че предупреждението ми идва много късно. Той е опасен. Всички Дорадо са опасни. Боя се, че се намираме в гнездо на оси. Най-силното ми желание е да избягаме някъде много далеч.

— Наистина ли искаш да ме вземеш със себе си? — попита несигурно Алисия.

— Би ли тръгнала с мен, любов моя? — Рафаел взе ръката й и притисна горещите си устни в меката длан. Тази нежна ласка само засили вътрешното й вълнение.

В този момент Алисия разбра, че въпреки всичко, което й беше причинил, тя щеше да го обича вечно.

— Да, Рафаел, готова съм да тръгна с теб. — Всички бариери на гордостта и съпротивата се сринаха. Единственото, което искаше в този момент, беше да му покаже, че го обича, че се нуждае от него.

Новата хармония помежду им беше крехка и Рафаел си заповяда да бъде предпазлив, за да не я разруши. Беше мечтал за новата им среща и възхитителната и усмивка му напомни преживяното блаженство, меките извивки на тялото й събудиха у него силно желание да я люби. Въпреки това прегръдката му беше внимателна. Алисия се притисна в него, бузите й се зачервиха, очите й бяха широко отворени. Устата му се приближи, но тя не се отдръпна. Той искаше нея, не Виолета. Обичаше циганката, не дамата!

Устните му се сляха с нейните и допирът до топлата му уста отново потопи Алисия във водовъртежа на объркващите, замайващи чувства, които беше искала да забрави. Беше прекрасно отново да се наслади на целувката му, да усети биенето на сърцето му съвсем близо до своето. Тя простена тихо, обви ръце около шията му, притисна гърдите си към гръдта му и краката си — към неговите. Гневът и болката се изпариха без остатък.

Когато Алисия капитулира, Рафаел забрави всичко наоколо, освен нежното тяло на любимата жена в прегръдките си. Копнежът, толкова дълго потискан, си проби път навън.

— Алисия! — Устните му си придвижиха към ушенцето й, после към челото, слязоха към шията, отново намериха устните й и Алисия отново разбра, че обичаше Рафаел и никога нямаше да помисли за друг мъж.

Като в треска тя се притисна към него, в тялото й пламна желание и дори не помисли да протестира, когато той я вдигна, пренесе я през стаята и меко я положи върху огромното легло.

— Знаеш, че искам да те любя, Алисия, но ако не ме желаеш, веднага ще си отида. — Рафаел дишаше накъсано, в очите му гореше желание, но Алисия въпреки това беше убедена, че ще изпълни думата си.

— Не си отивай. О, Рафаел, така исках да дойдеш при мен. Мислех си, че онова кокалесто момиче…

— Виолета? — Рафаел не можа да потисне смеха си. — Аз обичам само теб, Алисия, и очите ми са слепи за другите жени. Вярно е, че доня Луиза прави всичко, за да ме ожени за дъщеря си, но е имала нещастието да избере мъж, който обича друга. — Опитните му устни отново намериха нейните, сякаш искаха да подпечатат клетвата му. Бавно, треперещи от желание, пръстите му се плъзнаха по тялото й, свалиха тънката долна риза и разголиха снежнобелите гърди. Като видя парчето печена глина, което Алисия носеше на шията си, той го докосна почтително. — Аз бях най-големият глупак между мъжете, любов моя. Можеш ли да ми простиш?

— Отдавна съм ти простила, макар че устните ми говореха друго. Аз ти принадлежа, Рафаел, сега и завинаги. — Алисия го погледна с цялата си любов. Имаше чувството, че го вижда за първи път, сякаш двамата никога не бяха се срещали, а се познаваха толкова добре.

Когато Рафаел започна да милва гърдите й, тя се разтрепери, пулсът и се ускори. Страстта в очите му пареше кожата й. Прегърна го отново и му предложи устните си, за да се наслади на целувките му. Нежно прегърнати, двамата се отдадоха на дълго сдържаните чувства. Съблякоха се взаимно, с нетърпеливи ръце, и Рафаел се отпусна върху нея с дълбок стон.

Страстта им експлодира в буен, бърз акт, в който телата и душите им се сляха. Чувственият ритъм ги увлече във водовъртеж, от който нямаше излизане. Дългите й крака се увиха около хълбоците му и тя го завладя, както той беше завладял нея. Тялото й беше като съд с мед, изпълван от топлината и любовта му. Екстазът ги вдигна във висините, за да ги свали веднага след това в пропастта на неземното блаженство. Двамата се сляха завинаги в едно същество и двете сърца станаха едно сърце.

— Обичам те, Алисия, и винаги ще те обичам, все едно какво ни очаква, все едно какво ще ти говорят за мен, и ти никога не бива да го забравяш. Моля те да ми вярваш, да ми се доверяваш. — Рафаел я погледна с безкрайна любов и внимателно приглади назад разбърканите тъмни коси. — Обещал съм си да изпълня една мисия и трябва да я завърша, преди да бъдем завинаги заедно.

— Вярвам ти. — Тя се сгуши в него, зарови лице върху топлите му гърди и се почувства щастлива и сигурна. За момент двамата влюбени забравиха жестокостта и злото в света и се посветиха изцяло на любовта си. Рафаел беше омагьосан от невинността й. Тя му даваше възможност поне за малко да забрави тревогите си. Да забрави Торкемада, инквизицията, омразата и насилието, да мисли само за любовта.

Двамата прекараха цялата нощ заедно, сплели ръце и тела, и никой не смееше да сложи край на прекрасната магия, която ги беше събрала отново. Любиха се още веднъж, бавно и нежно, без предишната буря на чувствата, но отдаването им беше също така пълно. Алисия не искаше да заспи, не и докато Рафаел я милваше нежно по гърба и й говореше колко я обича. Но чувството за сигурност скоро я изпрати в блаженото царство на сънищата.

— Рафаел? — Когато отвори очи, за да поздрави утрото, тя беше сама и за момент се уплаши, че всичко е било само сън. Господи, сън! Заля я вълна на разочарование, но когато протегна ръка, откри върху възглавницата си парченце печена глина до нейното. Знак, че той ще се върне. Че любовта им ще ги съедини завинаги, както си бяха обещали в сватбените клетви.

Сега, когато беше сигурна в любовта на Рафаел, Алисия започна да гледа на света с други очи. Беше доволна и се чувстваше жива. Светът беше красив! Даже упоритото старание на доня Луиза да сватоса Виолета и Рафаел не беше в състояние да разруши щастието й. Вече беше сигурна, че Рафаел беше само неин. Всяка нощ идваше при нея, за да й докаже любовта си.

Много скоро обаче Алисия трябваше да разбере, че щастието е крехко и трошливо. Двамата не можеха да забравят завинаги останалата част от света. Надигаше се буря и Рафаел беше в самия й център. Алисия забелязваше загрижеността му, но когато го молеше да й се довери, той пазеше мълчание — от страх, че ще я повлече със себе си и ще й навреди. През следващите седмици му се наложи на няколко пъти да отсъства за дълго от къщата на дон Филип. Алисия се тревожеше за него, но постоянно си повтаряше, че бе обещала да му вярва. Вече знаеше, че Рафаел щеше винаги да се връща при нея.

Естествено тя имаше и други занимания. Прекарваше много време с баща си и връзката между двамата все повече се заздравяваше. Беше сигурна, че той наистина й е баща, но не посмя да му каже за сцената в градината, защото не искаше той да намрази Енрике. За да се предпази от второ подобно нападение, тя престана да ходи в градината, винаги носеше камата си и излизаше само с един или двама придружители. Всяка вечер заключваше грижливо вратата на спалнята си и пускаше резето. Въпреки това имаше чувството, че Енрике Дорадо постоянно я преследва. След случилото се онази нощ той беше неин враг и тя не биваше да забравя този факт. Инстинктът й подсказваше, че Енрике Дорадо изчакваше в засада, за да удари, но тя нямаше представа какво я очаква.

Наближаваше лятото и красотата му замайваше сетивата. Макар че копнееше да прекарва повече време навън, Алисия избягваше да се заседява в градината. Следвайки примера на другите жени в къщата, тя шиеше и бродираше, но така и не се научи да харесва тези занимания. Затова беше много щастлива, когато баща й я покани да отиде с него в града. Пренебрегвайки укорителните погледи и пренебрежителните забележки на доня Луиза, Алисия напусна къщата с радостта на пусната на свобода птица.

Оживените улици бяха украсени със знамена и цветя, които създаваха празнично настроение. Алисия се зарази от общото веселие. Влюбената жена беше като ярко светеща звезда, която изпращаше лъчите си надалеч. Дон Филип беше много щастлив от промяната, настъпила у дъщеря му.

— Рафаел де Виласандро е чудесен човек, истински благородник. Много се радвам, че успя да върне усмивката на устните ти.

Припомнила си страстните им нощи, Алисия се изчерви и се запита какво ли щеше да направи баща й, ако знаеше.

— Аз го обичам, татко, и сега знам, че и той ме обича истински. Той ми го каза.

— Нима си се съмнявала в любовта му? Аз никога. Много добре си спомням как в първия миг, когато те видя, лицето му грейна от любов. Преди няколко месеца ми беше разказал за любовта си към една млада циганка, която се надявал да намери отново. Радвам се, че най-после се намерихте.

Трубадури и артисти в ярки одежди, с арфи и лютни на гърба, се движеха между множеството, готови да попеят за няколко златни монети. Един от младите мъже беше добър познат на дон Филип, той отиде при него и разтърси ръката му.

— Момчето е от съседско семейство. Казва се Алфонсо Суарес. Отдавна харесва Виолета, но доня Луиза не го одобрява за свой зет.

— Защо?

— Защото е само пети син, без състояние, без земя и без надежда някога да забогатее. Затова реши да избере живота на скитащ трубадур. Жал ми е за него, наистина ми е жал. Боя се, че безличната ми доведена дъщеря ще си остане стара мома.

— Наистина ще бъде жалко, ако никога не познае силата на любовта.

Силният удар на камбана възвести часа и заглуши смеховете и шумните разговори на множеството и песните на трубадурите. Алисия научи от баща си, че много от хората отивали да гледат турнир, и любопитството й се събуди.

— Какво представлява турнирът? Да не е нещо като борбата с бикове?

Дон Филип избухна в смях.

— В много отношения е подобен, но има и разлики. Участниците в турнира провеждат двубои помежду си, за да завоюват слава и да премерят силата и уменията си. Според, мен е много по-опасно да се биеш с друго човешко същество, отколкото с бик. Всъщност не знам… — Той улови ръката й. — Ела, ще ти покажа.

Щом стигнаха до турнирната площадка, дон Филип показа на дъщеря си пистата, посипана с пясък, високата трибуна с пейки, покрита с балдахин. Като видя пъстрите палатки и младите мъже в блестящи брони, Алисия се развълнувах. Прибра полите си, за да върви по-бързо, и тръгна редом с дон Филип.

Палатките и трибуната бяха украсени като улиците на Саламанка, но във въздуха витаеше напрежение. Всички присъстващи си шепнеха за кралския едикт, с който гонеха евреите.

Дон Филип настани Алисия на една пейка под балдахина, откъдето се виждаше много добре какво ставаше на пистата. Възседнали грамадни бойни жребци, пременени в искрящи брони, рицарите се сражаваха с мечове и копия.

Денят беше много горещ и Алисия скоро ожадня. Погледна към дългите маси, отрупани с пресни плодове и освежителни напитки, и изказа желание да получи нещо за пиене. Дон Филип я накара да му обещае, че няма да напуска мястото си, извади кесията си и се запъти към масите. Алисия го проследи с поглед, но очите и спряха върху добре позната фигура, скрита в сянката между масите и павилиона. Рафаел! Любимият й беше тук! Забравила даденото обещание, Алисия скочи и забърза към него. Ала когато се приближи, видя, че не беше сам. До него стоеше едър тъмнокос мъж и двамата бяха задълбочени в разговор. Неспособна да обуздае любопитството си, младата жена се приближи безшумно.

— Трябва да направим нещо, и то бързо, Джовани — каза в този момент Рафаел.

— Корабите са почти готови. Чакам само товара, амиго мио. — Безобидни думи, но Алисия не се остави да бъде измамена. Честото отсъствие на Рафаел от къщи и острата интуиция й подсказаха, че любимият й беше в опасност. Беше й казал, че изпълнява някаква мисия. Какво ли правеше? Надяваше се да получи отговор, но когато приближи, двамата мъже моментално прекъснаха разговора си. Възцари се напрегнато мълчание.

— Алисия! Какво правиш тук? — В погледа на Рафаел блесна гняв и тя разбра, че не беше добре дошла.

— Татко ме доведе. Никога не съм гледала турнир. Рафаел…

— Това ли е красивата Алисия, за която сте ми разказвали? — Мъжът на име Джовани се поклони учтиво. — Колко е хубава! Нищо чудно, че е завладяла сърцето ви. Сега разбирам защо така трескаво претърсвахте улиците на Саламанка, за да я откриете.

Под изпитателния му поглед Алисия се изчерви. У Джовани имаше нещо, което веднага й хареса, и тя импулсивно отговори на усмивката му.

— О, забравих да ви се представя. Името ми е Джовани.

— Джовани. Ще го запомня.

— Джовани е моряк, капитан, Алисия. За съжаление Саламанка е много далече от морето. Джовани докарва с корабите си венецианско стъкло и изнася маслини и говеждо от Леон.

— Маслини? Говеждо? — Толкова въпроси напираха в главата й, но държанието на Рафаел, макар и учтиво, показваше ясно, че сега не беше подходящият момент. Тайнствеността му я разтревожи още повече. Алисия се съмняваше, че й бе казал истината за отношенията си с италианеца, но нямаше време да го попита, защото в този момент дон Филип се върна на пейката и я потърси с поглед. Макар и със съжаление, тя се сбогува, кимна на двамата мъже и ги остави сами.

— Не сте и казали. — Това беше установяване на истината, не въпрос.

— Не. Не искам да я излагам на опасност.

— Може да стане още по-опасно, ако не знае. — Джовани погледна укорно приятеля си. — Хайде да се махаме оттук. Не бива да будим подозрение с дългия си разговор. Ще седнем на пейките и ще погледаме турнира. Доколкото знам, един от участниците е от Венеция.

Никой от двамата мъже не забеляза, че ги наблюдаваха. Две двойки очи ги проследиха, когато се отдалечиха.

— Жената, която дойде да ги поздрави, е същата, за която ви разправях. В момента живее в дома на втория ни баща.

— Алисия!

— Нашата циганка.

— Предполагам, че Рафаел де Виласандро й е любовник.

— Любовник?

— Нима това те вълнува?

— Аз му се доверих. Разчитах на него. Ако има афера с тази жена, последствията могат да бъдат много неприятни. Да се надяваме, че не съм извършил глупост.

— Когато разказах за едикта, той сякаш се уплаши. Възможно ли е да е вълк в овча кожа?

— Може би. Трябва да го наблюдаваме по-внимателно, Енрике. — Хуан Дорадо, който се подготвяше грижливо за предстоящата разправа с евреите, добави името на Рафаел де Виласандро в списъка на хората, които трябваше да бъдат следени от шпиони.

Когато Рафаел се върна в дома на семейство Наваро, беше вече доста късно, но той копнееше да намери утеха в обятията на Алисия. Може би тя щеше да му помогне да забрави какво беше видял днес. Злокобна участ очакваше евреите от Саламанка. „И на това му викат християнска любов към ближния!“ — мислеше си ожесточено Рафаел. В града се говореше, че еврейски семейства заменяли къщите си срещу едно магаре или лозята си срещу топче плат. Тъй като ги принуждаваха да се освободят от цялото си имущество и да заменят получената сума срещу стоки, благородните християни от града сключваха множество изгодни сделки. Повечето успокояваха съвестта си, като казваха, че било много по-голяма несправедливост да конфискуват открито имуществото на еврейските им съседи, но каква разлика имаше между едното и другото? Евреите щяха да бъдат прогонени от страната, в която живееха от няколко века, и на всичкото отгоре бяха принудени да продадат всичко, което притежаваха, а между християните имаше много алчни люде, готови да се възползват от тежкото положение на ближните си — и един от най-алчните беше Хуан Дорадо.

Всичко, което Рафаел можеше да направи в този момент, беше да обещае на евреите да ги изведе от страната с корабите на Джовани. С болка съзнаваше, че това не беше достатъчно. И все пак, ако откриеха, че им е помогнал, щяха да го накажат най-строго. Беше на наредено християните да не се сдружават с евреи, да не им помагат, да не им дават храна и подслон. Който се осмеляваше да им помага, биваше обвинен в съучастие с еретици и осъден на затвор или дори на смърт.

За съжаление Торкемада не се задоволяваше с постигнатото. Във фанатичното си усърдие той забрани на християните да помагат на прогонените евреи по улиците с надеждата, че някои от тях ще признаят заблудата си и ще приемат християнската вяра. Всички доминиканци бяха мобилизирани за акцията по покръстването. Кралят подписа едикт, с който призоваваше израилтяните да се покръстят. Торкемада подчертаваше факта, че който приеме християнството преди изтичането на определените за емиграцията три месеца, ще има право да остане в страната. Да остане, за да бъде изгорен на клада като покръстен? Торкемада наистина ли си въобразяваше, че хората, които досега не се бяха отказали от вярата си, ще изявят готовност да го направят в тази тежка ситуация? Този човек беше или луд, или глупак.

Рафаел беше влязъл в града преди отварянето на портите, преди търговците да подредят сергиите си. Ужаси се, като видя облечените в черно и бяло доминиканци, които призоваваха евреите да приемат светото кръщение. Монасите бяха нахални като уличните хлапета и Рафаел се отврати от спектакъла. За тях нямаше свято място. В усърдието си бяха проникнали дори в синагогите.

Няколко евреи се покръстиха, но повечето отказаха категорично. Рафаел успя да се свърже с познати семейства и да ги изпрати от Саламанка в Мадригал, от Бедина О Дел Кампо в Ла Мота и оттам в Португалия, където чакаха корабите на Джовани. Капитанът беше обещал да ги откара във Венеция. По маршрута беше изградена верига от помощници, все честни и справедливи хора, осъждащи насилието над евреите. Все още имаше християни, които практикуваха законите на братската любов.

Рафаел не искаше да мисли повече за това. Искаше да го прогони от съзнанието си и да потърси забрава в обятията на Алисия.

Когато влезе, цялата къща беше тъмна. Само една свещ осветяваше коридора, но той знаеше пътя до стаята на Алисия наизуст. Промъкна се безшумно до вратата и даде уговорения знак. Боеше се, че тя вече е заспала, и остана приятно изненадан, когато вратата се отвори само след миг.

— Рафаел! — Той влезе и бързо я грабна в прегръдката си, задуши думите й с целувка. Дългата, тъмна коса беше разпусната и великолепните копринени къдрици го замаяха.

Само меката светлина на луната осветяваше спалнята на Алисия. Когато се вгледа в лицето й, Рафаел откри следи от тревога, но и от любовта, която тя вече не се опитваше да крие. Дълго време я държа в прегръдката си, после я вдигна на ръце и я отнесе до леглото. С бързо движение отметна завивката и я положи върху белия лен. Целуна я отново, завладя устните й, езикът му започна да изследва дълбините на устата й. Не остави нецелунатта и не помилвана нито една частица от тялото й. Алисия отговаряше на нежностите му със страст, дива и необуздана като сърцето й.

— Обичам те, Алисия!

Тя го погледна дълбоко в очите и се разтрепери от болезнена нежност. Чуваше ударите на сърцето му и знаеше, че и нейното бие в същия ритъм. Ръцете й милваха и галеха тялото му, както той правеше с нея. Плътта му се стопли под милувките й, напълни се с пулсираща сила. За първи път Алисия беше активната страна, меките й движения донесоха удовлетворение на Рафаел и отнеха от сърцето му мъчителната болка и огорчение. Тя беше негова, той й принадлежеше и Алисия се зарадва на това взаимно притежание. На света нямаше нищо друго, освен този мъж, който я изпълваше, който я обичаше. Сливането остави у тях усещане за сладост и нежност.

— Скъпа моя Алисия, моля се на бога никога вече да не ти причинявам мъка.

— Единствената мъка, която няма да преживея, е да остана някога сама, без теб! — Тя се сгуши в него и го обгърна с ръце и крака, сякаш трябваше да го задържи завинаги. — О, Рафаел, усещам, че си в опасност! Този човек, Джовани…

— Той е приятел, истински приятел. Той ми помага. Не мога да ти кажа нищо повече. Не искам да те излагам на опасност.

— Рафаел…

— Тихо, мила, не говори. — Рафаел отново завладя устните й, заглуши въпросите и прогони от мислите й всички грижи и съмнения. Възцари се тишина. Чуваше се само биенето на сърцата им, тихите въздишки, когато двете тела се сляха в едно, когато двамата отново изпитаха блаженство и щастие може би за последен път преди злокобните събития, които им предстояха.

В средата на лятото дните бяха горещи и слънчеви, а нощите — топли и безсънни. Алисия щеше да запомни този месец като времето на най-голямото щастие в живота си, но и като време, изпълнено с предчувствие за надвиснало нещастие.

Месец юни започна с празници, музика и пиршества. Като че ли всеки човек търсеше поводи да празнува. За първи път в живота си Алисия се остави на чувствата да я ръководят и се зарази от общата веселост и от празничното настроение. Само зачестилите меланхолични пристъпи на Рафаел застрашаваха щастието й. Непрекъснато го разпитваше, но той упорито пазеше мълчание. Забравяше измъчващите я съмнения само когато лежеше в обятията му. Под постоянната закрила на дон Филип Наваро и вярната Хуанита, тя не знаеше нищо за интригата, която се плетеше зад стените на хасиендата.

За тази вечер дон Филип бе планирал празненство, на което смяташе да признае Алисия за своя дъщеря. Алисия Мария Наваро, дъщеря и наследница на семейното богатство. Алисия посрещна вестта за празника със смесица от радост и страхливо очакване. Тя се гордееше, че е негова дъщеря, и въпреки това непрекъснато се питаше какво щеше да означава това разкритие за гордостта на Виолета Дорадо. Макар че вечно мрачната млада жена се отнасяше към нея с неприкрита враждебност, Алисия я съжаляваше и много й се искаше да бъдат приятелки. А как щеше да реагира доня Луиза? Макар че в последно време се опитваше да се държи учтиво, в очите й светеше омраза.

Звездите блещукаха на черното небе, лекият вятър носеше от градината аромат на рози и Алисия излезе на балкона, за да се наслади на топлата лятна нощ. Градината беше украсена с фенери, на издигнатия подиум пееше трубадур и си акомпанираше с лютня. Алисия позна Алфонсо Суарес и се усмихна. Всяка влюбена жена мечтаеше хората от обкръжението й да са щастливи като нея. Искрено желаеше тази вечер младежът да предизвика усмивка на лицето на Виолета. Ако узнаеше що е щастие, доведената й сестра нямаше да завижда на другите.

— „Лицето на моята любима е бяло като роза, косата й е черна като гарваново крило.“

Алфонсо спря под прозореца на Виолета, без да крие, че пееше баладата си за нея. Младата дама излезе на балкона и потърси с поглед облечения в яркочервен костюм певец. Изразът на лицето му издаде, че не я е забравил. Огънят на страстта, който беше пламнал някога в душата му, се събуди.

— Тихо, Алфонсо! Мама ще побеснее от гняв. Забрави ли колко лоша може да бъде? — пошепна Виолета и се огледа страхливо.

— Не ме е страх от гнева на майка ти. Не биваше да те напускам. Ти си единствената жена, която обичам, Виолета.

— Алфонсо! — Протестиращият глас на момичето не можеше да скрие радостта, която й доставиха думите на певеца. Алисия ги гледаше изненадано. Когато се усмихваше, тъмнокосата Виолета изглеждаше почти красива.

— Ела с мен! — Алфонсо придружи молбата си с дисонантен акорд.

— Не мога! О, Алфонсо, мама иска да се омъжа за друг.

— Обичаш ли го?

— Мисля, че не. Но не бих понесла да разбия сърцето му.

— Тогава ще разбиеш моето.

— Не говори така!

— Тогава ми дай доказателство за любовта си. Един знак, това е всичко, което искам. — Алисия видя как Виолета свали розата, която носеше в косата си, и я хвърли на певеца. — Червена роза, съвършено красива, но и тя се изчервява от завист към устните ти.

— Не бива да говориш така, Алфонсо. Скоро ще се омъжа. Майка ми… — Алисия бързо се дръпна назад в стаята си. Макар да беше сигурна в любовта на Рафаел, думите на Виолета пронизаха сърцето й. Затвори вратата и остави певеца да пее за любовта. Мина по дългия коридор и излезе във вътрешния двор.

Дон Филип беше поканил много хора, които Алисия не познаваше. Мъже с пъстри панталони и жакети, дами в официални тоалети и блестящи скъпоценности. Те напомниха на Алисия за хората, които я подиграваха през първите дни след идването й в града. Дощя й се да избяга.

— Ето те най-после, Алисия! — Дон Филип посрещна сърдечно дъщеря си и я целуна по бузата. — Днес е денят, който толкова пъти съм си представял в мечтите си. Ден на щастие, но и на болка. Ти се роди точно на този ден преди осемнадесет години. Затова реших, че именно днес трябва да те представя на приятелите си.

Хвана я под ръка и я поведе с горда усмивка от група на група. Представи я на толкова много хора, че главата й се замая. Никога нямаше да запомни имената им. Някои от хората, които бяха хвърляли камъни подире й, сега я поздравиха сърдечно, защото не я познаха. Отец Хулио често й повтаряше, че прошката е божия благословия, и Алисия с въздишка се опита да прогони опасенията си. Ако тези хора бяха приятели на баща й, тя трябваше да се научи да ги обича.

Погледът й непрестанно търсеше Рафаел и когато най-сетне го видя, сърцето й преля от любов. Погледите им се срещнаха и Алисия веднага разбра, че любимият й беше загрижен. С цялото си сърце пожела да отиде при него, но многото гости образуваха непреодолима бариера.

Жените и мъжете разговаряха оживено, свиреше музика, слугите носеха табли с освежителни напитки. Часовете минаваха. Най-сетне Рафаел успя да стигне до Алисия.

— Дон Филип ми каза, че днес е рожденият ти ден, Алисия. Отдавна съм му казал, че сме женени.

— Казал си му? Значи знае за нас?

— Помоли ме да повторим клетвите си пред свещеник. Тревожи ли те тази перспектива? Искаш ли да се омъжиш за мен още веднъж? — Тя усети топлия му дъх, когато пошепна в ухото й: — Обичам те, моя циганска съпруго.

Алисия не намери думи да му отговори, но усмивката й беше достатъчно изразителна. Очакваше той да я помоли да се оженят според християнската вяра, съзнавайки, че разменените брачни клетви бяха необходимост за добрия християнин. Отец Хулио много пъти й беше обяснявал колко важна е тази церемония. Така тя и Рафаел щяха да бъдат свързани не само по циганските, но и по християнските закони. Това беше добро и правилно. Рудолфо щеше да се зарадва. Двамата се запътиха към Филип Наваро, за да получат благословията му. Алисия вярваше, че той ще им я даде от сърце.

— Татко… — Думите на Алисия заглъхнаха в гневен вик. Доня Луиза, която беше отишла да види защо се бави дъщеря й, се върна сама, с пергамент в ръка. — Какво става? Какво се е случило? — Очаквайки най-лошото, Алисия последва Рафаел и дон Филип, които се втурнаха да подкрепят обезумялата жена.

— Какво се е случило? Престани да плачеш, жено, и ми кажи какво става! — Дон Филип изтръгна пергамента от скованата ръка на жена си и го прочете. Алисия остана смаяна, когато на лицето му изгря усмивка. — Виолета ни е напуснала. Трубадурът Алфонсо Суарес я е отвлякъл — разбира се, с нейно съгласие. — Той намигна на Рафаел. — Поръчала е да ти предадем, че много съжалява, ако ще разбие сърцето ти. Препоръчва ти да се опиташ да я забравиш.

— Никога няма да й простя. Да избяга с този… с този… — Доня Луиза се обля в сълзи и побърза да излезе. Макар че не обичаше хората да плачат, Алисия не можа да потисне усмивката си. Радваше се на щастието на Виолета и изпитваше облекчение, че доведената й сестра вече нямаше да преследва Рафаел. Може би всичко се беше обърнало към добро.

Алисия се носеше на вълните на щастието. Беше намерила баща си, Рафаел я обичаше — какво повече можеше да иска от живота? Макар че на празненството имаше много хора, тя виждаше само Рафаел. Даже втренченият поглед на Енрике Дорадо не беше в състояние да помрачи щастието й. Замаяна от присъствието на своя любим, тя не забеляза влизането на облечения в черно свещеник. Обърна се към него едва когато всички присъстващи спряха да разговарят и отстъпиха да му сторят път.

— Сигурно си дошъл да празнуваш с нас, отче Дорадо? — попита студено дон Филип и направи кратък поклон.

— Дошъл съм по божие поръчение! — Студени, жестоки очи се впиха в лицето на Рафаел. — Сред нас има враг. — Хората в залата затаиха дъх. Всички погледи се устремиха към Хуан Дорадо. На вратата се появиха седмина специални служители на инквизицията.

— Как смееш да нахлуваш в дома ми! — Дон Филип не се страхуваше от доведения си син, но не беше в състояние да отблъсне въоръжените мъже, които заобиколиха Рафаел.

— Арестувайте този човек! — По знак на Хуан Дорадо двама от мъжете заловиха Рафаел.

— Арестувате го? В какво е обвинен?

— Светата инквизиция не е длъжна да дава обяснения, когато арестува враговете на църквата. Обвиняемият ще научи в какво се състои вината му, когато застане пред съда. Нашата задача е да изтръгнем признанието му.

Обезумяла от страх и гняв, Алисия се хвърли към Рафаел.

— Не! Не можете да го отведете! Не можете! — Мъжете я отблъснаха брутално. Треперейки от безсилен гняв и ужас, тя проследи как мъжете в черно изведоха любимия й от залата. Рафаел де Виласандро беше в ръцете на омразния Хуан Дорадо.

— Рафаел! — Писъкът на Алисия се загуби в бъркотията и врявата, които беше предизвикало арестуването. Тя се опита да тръгне след него, но баща й застана на пътя й. — Трябва да съм до него. Татко, моля те!

— Не, Алисия. Сега трябва да запазим спокойствие. Трябва да сме предпазливи. Ако изпаднем в истерия, само ще помогнем на враговете му. Ако тръгнеш след него, няма да му помогнеш, само ще навредиш на себе си. Надявам се, че ме разбираш? — Алисия кимна и падна на гърдите му, разтърсена от силни ридания. Той я помилва по косата и се опита да я утеши. — Сигурно е станало недоразумение. Рафаел е честен човек. — Хвърли гневен поглед към току-що влязлата доня Луиза и изфуча гневно: — Синът ти е полудял, жено. Заповяда да арестуват човека, когото той лично изпрати като гост в дома ми. Защо? Властта, с която се сдоби така неочаквано, го е отровила!

— Може пък този Рафаел да не е толкова честен, колкото си мислиш. — Доня Луиза му обърна гръб и се отдалечи. Хвърли настойчив, многозначителен поглед към Енрике и едва забележимо му кимна. Надяваше се да се възползва от случилото се в своя изгода. Енрике се ухили в отговор и отново съсредоточи вниманието си върху втория си баща и дъщеря му.

Болката на Алисия беше мъчителна за дон Филип и без да се догажда за намеренията на жена си, той се опита да успокои дъщеря си с едно прибързано обещание:

— Незабавно ще отида при доведения си син и ще го накарам да сложи край на този театър. Преди да е минал и час, ще доведа Рафаел обратно в дома си и ще можеш да го прегърнеш.

Той отведе неудържимо хълцащата Алисия в спалнята й и й нареди да остане там и да не отваря на никого. Макар че беше потънала в мъката си, тя му обеща да изпълни нареждането. Излезе на балкона, за да види как баща й напусна къщата, вслуша се в постепенно заглъхващия конски тропот и се опита да си вдъхне смелост.

Тихата й стая беше приятно убежище след бъркотията в залата, мирен пристан, където Алисия се опита да подреди мислите си. Щеше да даде време на баща си да помогне на Рафаел и нямаше да му пречи с бурните си чувства. Въпреки това беше много уплашена от мисълта, че Рафаел вероятно имаше някаква вина. Беше го чула да разговаря с италианския капитан за някакъв товар и знаеше, че той имаше тайни от нея. Може би трябваше да отиде при италианеца и да открие истината? Не. Любовта означаваше доверие. Тя беше сигурна, че Рафаел никога не би направил нищо, с което да навреди на добрите хора. Трябваше да бъде търпелива. Баща й щеше да се върне, както беше обещал, и да доведе Рафаел.

Алисия седна на леглото си, затвори очи и се опита да успокои лудо биещото си сърце. Не й беше лесно да се упражнява в търпение.

— Господи, моля те, върни ми Рафаел! — зашепна тя, спомнила си поученията на отец Хулио, уверенията му, че богът на християните се вслушва в молбите им. Дали щеше да я чуе? Беше толкова вглъбена в молитвата, че отначало не чу чукането по вратата.

— Алисия! Алисия! — извика доня Луиза от коридора и отново почука. — Алисия, пусни ме да вляза. Нося вест от баща ти.

— От баща ми? — Алисия скочи и се втурна към вратата. — Какво се е случило?

— Отвори вратата и ще ти кажа — гласеше отговорът. Макар че нямаше причини да се бои от доня Луиза, Алисия се поколеба. — Ако не отвориш веднага, ще си отида. В крайна сметка съдбата на Рафаел де Виласандро изобщо не ме засяга!

Алисия открехна вратата и огледа недоверчиво нощната посетителка.

— Баща ми. Рафаел… — Сърцето й спря да бие. Доня Луиза не беше сама. Зад нея стоеше синът й Енрике Дорадо и на лицето му беше изписана злокобна усмивка. — Не! — Алисия се опита да затвори вратата, но доня Луиза бързо мушна крака си в отвора. — Какво става? Защо…? — Някъде дълбоко в паметта й се появи споменът за ситуация, много подобна на тази.

— Трябва да дойдеш с нас, Алисия. Ще те отведем при баща ти. Той пита за теб. — Усмивката на доня Луиза беше студена и корава като лед, но гласът й звучеше меко, едва ли не нежно.

— Не! Татко ми нареди да остана тук. — Зелените очи се срещнаха със сивите на доня Луиза в безмълвен дуел и Алисия отново изпита чувството, че преживява един стар кошмар. Жената я хвана за рамото и я задържа.

— Нямам време за обяснения. Ела с мен, момиче! — Тя я дръпна към вратата, но Алисия вече не беше малкото момиченце от някога и отказа да се подчини. Животът с циганите я беше направил силна и тя се изтръгна от хватката на доня Луиза. — Енрике! Бързо! Хвани я, преди да е избягала.

Енрике гледаше злобно, готов да я сграбчи в случай, че се опиташе да мине покрай него. Но Алисия се втурна към балкона и щеше да скочи, ако не я беше задържал в силните си ръце.

— Не бързай толкова, циганко! Този път няма да се измъкнеш.

Алисия го изрита и диво размаха ръце в опит да се защити, опита се да вика, но той затисна устата й. „Ножът ми — помисли си отчаяно тя. — На всяка цена трябва да се добера до ножа си!“

— Веднага я накарай да замълчи или ще събуди прислугата! — Енрике изпълни заповедта на майка си, като натъпка в устата на Алисия част от шала й. — Гостите си отидоха, слугите се оттеглиха. Долу е спокойно, но трябва да побързаме, защото Филип може да се върне всеки момент. — Тя хвърли тържествуващ поглед към Алисия. — Веднъж вече се опитах да те махна от тази къща, но ти се върна, за да ме унищожиш. Този път ще се погрижа да не се върнеш. Ще кажа на баща ти, че си полудяла от мъка заради случилото се с дон Рафаел, затова си престъпила волята му и си избягала. А всеки знае, че нощите в Саламанка са опасни. Толкова много неща могат да се случат на едно отчаяно момиче…

— Ще я отведем при Хуан. Той знае какво трябва да се направи. Той е човекът, който обеща да освободи града ни от евреите и циганите. — След думите на Енрике се възцари зловеща тишина. Чудовищният план, съставен от майката и сина, замая Алисия. Обзе я отчаяние. Щяха да я отведат. Никога вече нямаше да види баща си и Рафаел. Ножът й! Това беше единствената й надежда. Енрике грубо я блъсна към вратата.

— Колата чака пред вратата. Вече съм впрегнал конете. Ако сме предпазливи, никой няма да заподозре нищо… — Насред думите на Енрике вратата се отвори с трясък и на прага като ангел на отмъщението застана дон Филип Наваро.

— Какво става тук? — Очите му искряха от гняв, ръката му беше върху дръжката на меча.

— Заловихме я да краде, мъжо! Когато й се скарах, тя посегна към ножа си. Ако не беше Енрике…

— Лъжкиня! Мръсна лъжкиня! Да не ме смяташ за глупак? Някога успя да ме измамиш с невероятната история как Алисия избягала от бавачката си и паднала в реката, но днес няма да ти се удаде. Тогава не подозирах за предателството ти, но днес съм поумнял. Пусни дъщеря ми или и двамата ще платите с живота си за престъплението, което се готвите да извършите!

Дон Филип Наваро изглеждаше толкова страшен, че Енрике моментално пусна Алисия.

— О, татко! Аз си спомних! Тя дойде в стаята ми, точно както тази вечер, и ме хвана. Каза ми, че искаш да ме видиш, но това беше лъжа. Отведе ме при циганите! — Алисия се наведе и извади малката си кама. Вдигна я високо и я показа заплашително на Енрике Дорадо.

— Не, Филип, нищо не съм и направила! Тя е полудяла!

— Наистина ли, Луиза? Да не мислиш, че през всичките тези години не те подозирах? Искрено се надявах да си невинна, предполагах, че бавачката се е опитала да спечели нещичко от изчезването на детето ми, но тази вечер ти се издаде сама. Искам ти и тази жалка твар, която си родила, още тази вечер да напуснете къщата ми.

— Не! — Забравила гордостта си, Луиза Тереза Дорадо Наваро изплака и падна на колене. — Прости ми! — Протегна умолително ръце и продължи: — Не исках да й сторя зло. Прости ми! Направих го, защото те обичах и те ревнувах от детето. — Тя хвърли безумен поглед към Алисия. — Съжалявам. Никога няма да се опитам да ти сторя зло. Няма да говоря, ще се скрия някъде, само не ме гонете оттук! Не искам на улицата!

— Няма да те оставя да гладуваш. Аз съм човек на честта. Но не искам никога повече да те видя, чуваш ли! — Дон Филип се потърси отвратено. — Махайте се оттук, преди да съм променил решението си. Треперя, като си помисля какво щеше да се случи тази нощ, ако не се бях върнал навреме. Дано бог ти прости годините на самота и тъга, които ми донесе — аз не мога. — Стиснал ръце в юмруци, със зачервено от гняв лице, той ги изчака да излязат, но когато се обърна към дъщеря си, очите му се напълниха със сълзи. Заключи я в обятията си и скри лице в уханната й коса. Най-после всичко помежду им беше ясно. Алисия беше наистина неговата дъщеря.

— Къде е Рафаел, татко? — Алисия предугади отговора му и сърцето й изстина. — Не са те пуснали при него!

— Охраняват го строго. Дано господ изпрати проклетия Хуан Дорадо в ада! Но доведеният ми син още не е победил. Смятам да изпратя отец Хулио при папата и да помоля Светия отец да изслуша Рафаел. Ако трябва, ще нападна затвора на инквизицията, но ще ти върна мъжа, когото обичаш, Алисия. Кълна се в бога!

Пътят към подземието беше тъмен и страшен. Това впечатление се засилваше още повече от мътните пламъчета на факлите, които носеха мъжете в тъмни одежди. Стълбите бяха стръмни и веднъж или два пъти Рафаел беше сигурен, че ще се спъне и ще падне. Ала силните ръце на пазачите му го предпазиха от падане.

— Защо ме водите в това страшно място? Аз съм гражданин на Кастилия. Нямате право да ме третирате по този начин.

— Защото сте помагали на евреите да избягат, за престъпления срещу църквата. Защото вие самият сте покръстен.

— Аз — покръстен? Това е смешно обвинение и вие го знаете много добре. Аз не съм конвертит, а лоялен християнин!

Хуан Дорадо се усмихна студено и жестоко.

— Лоялен християнин? Не бих нарекъл това подходящо обозначение за човек, обвинен, че е помагал на бегълци и привърженици на еврейските ритуали.

Рафаел нямаше възможност да отговори, защото Хуан Дорадо изведнъж потъна в мълчание и даде знак на подчинените си да поведат задържания надолу по дълъг, слабо осветен коридор, който водеше към дузина мънички килии. В ниските помещения без прозорци миришеше на гнило. Рафаел беше убеден, че никога няма да свикне с вонята, но после си каза, че в момента това беше най-малката от грижите му.

— Сложете го във втората килия! — заповяда Хуан Дорадо. — Ще му покажа какво става с хората, които предават моето приятелство! — Той избра един ключ от връзката, която висеше на колана му, и направи подигравателен поклон. — Да се надяваме, че подслонът ще ви хареса.

Рафаел чу изтракването на ключалката и усети как нечия ръка го блъсна вътре. За миг се почувства свободен и се нахвърли върху омразния свещеник. Ала Хуан Дорадо отскочи настрана с гъвкавостта на котка.

— Оковете го! — Трима стражници го задържаха.

— Не! — Рафаел се опита да се пребори с тях, но те бяха в мнозинство и бързо се справиха с него. Затвориха го в малката килия и сложиха на ръцете му железни пръстени, закрепени с вериги за стената.

— Това ще охлади желанието му да се бие с нас — изрече подигравателно единият от мъчителите му.

— Само искреното и открито признание за всичко онова, което сте извършили, ще ви предпази от по-нататъшни неприятности. — Рафаел знаеше много добре, че Хуан Дорадо говореше за мъчения, но не показа страх. — Искам да чуя имената на хората, които са ви помагали.

— Вървете по дяволите!

Свещеникът се намръщи, гласът му прозвуча дрезгаво.

— Единствената ви надежда за спасение е пълното и открито признание за вината ви. Кои са съучастниците ви?

— Нямам съучастници. Нищо не съм направил. — Никога нямаше да предаде Джовани и другите, никога! — Нямам какво да ви кажа.

— Тогава ще си понесете последствията, сеньор. Ние имаме начини да ви принудим да ни сътрудничите.

Разпитът продължи, докато главата на Рафаел забуча и му се зави свят. Въпроси, въпроси, един от друг по-безумни.

— Ядете ли свинско?

Рафаел се изсмя подигравателно.

— Да, когато е добре опечено, е едно от любимите ми яденета.

— Ядете свинско, макар да сте конверт?

— Не съм конвертит. Аз съм християнин, макар че вие не ми давате основания да се гордея с вярата си. Хора като вас са обида за бога.

— Млъкнете, или ще ви обвиня и в богохулство. — Хуан Дорадо крачеше напред-назад в малката килия, присвитите му очи жадно оглеждаха задържания. Застана пред него и призна с понижен глас: — Знам, че не сте покръстен, но това ще си остане наша тайна. Все едно дали сте извършили престъпление, достатъчно е да ви обвиня, че сте покръстен, и ще получите строго наказание.

— Знаете истината и въпреки това ще допуснете да ме подложат на мъчения. Що за човек сте вие?

— Аз съм човек, който прави онова, което трябва. Но не ми е нужно да се оправдавам пред вас. Вие сте човек, в чиито вени тече еврейска кръв! — Рафаел го погледна изненадано и той обясни: — Да, знам, че майка ви е била еврейка. Открих тайната на произхода ви. Познавам позора ви.

— Майка ми беше красива жена, почтена жена и аз се гордея с нея. Не е позорно, че съм роден от такава жена, но аз не съм евреин.

Хуан Дорадо се разтрепери от гняв.

— Според еврейските закони всяко дете, родено от еврейска майка, е евреин! Аз съм се заклел да освободя Испания от хората, чиято кръв е опетнена!

— Евреите са дошли в Испания много преди християните. Ако бях истински евреин, щях да се гордея с вярата си. — Рафаел не посмя да каже нищо повече, защото се страхуваше, че отмъщението на Хуан Дорадо ще падне и върху близките му.

— Аха, най-после разкрихте истинските си чувства! Колко жалко, че не повиках писар да запише признанието ви. Но аз няма да го забравя. — Той се обърна към вратата и повика пазачите. — Затворникът ще ни каже имената, които искаме да чуем.

Свалиха веригите на Рафаел и го отведоха в голямо и сравнително чисто помещение. Когато очите му свикнаха със светлината, той се огледа и потръпна при вида на пълния набор от инструменти за мъчение, подредени в залата.

— Играчките на брат Дорадо — промърмори един от пазачите и се ухили злобно. — Сигурно няма да мине много време, сеньор, и вие като другите ще запищите за милост.

Рафаел знаеше, че беше обичайно да показват на затворниците инструментите за мъчения, за да си представят последствията, ако не искаха да признаят.

— Аз съм великодушен — усмихна се Хуан Дорадо. — Ще дадем на обвиняемия две седмици да се покае за греховете си. Точно след две седмици разследването ще продължи.

„Две седмици“ — повтаряше си Рафаел. Той беше затворник, без надежда за спасение. Все едно дали щеше да признае или не, съдбата му беше подпечатана. Отричането го обричаше на адски мъчения. Щяха да го окачат с главата надолу, да разтегнат тялото му с тежести, да наливат в устата му вода, да забиват клинци под ноктите му и какво ли още не. А пък ако признаеше, че е виновен, щеше да отиде направо на кладата.

— Значи трябва да призная? Да кажа, каквото искате да чуете, за да избегна страданията? Това ли очаквате от нещастните си жертви, отче Дорадо? — Гласът на Рафаел преливаше от презрение.

— Трябва да получим сведенията, които искаме — отговори ухилено Хуан Дорадо. — Впрочем, сеньор де Виласандро, спомняте ли си красивата картина, която ми подарихте? Наскоро сбирката ми се обогати с още едно произведения на същия художник, което принадлежеше на брат ви.

— На брат ми? — При мисълта, че Карлос и семейството му бяха във властта на този демон Рафаел побледня като мъртвец. Брат Дорадо забеляза страха му и се опита да му нанесе смъртоносния удар.

— Брат ви е в затвора на инквизицията в Толедо. Жена му ни разказа твърде интересни истории.

— Господи! — Рафаел знаеше, че мъченията на инквизицията караха хората да признават много неща, които не знаеха. Бедната Мария! Толкова кротка и добра, така отдадена на семейството си. Какво й бяха сторили? — Аз не съм нито евреин, нито покръстен! Брат ми, децата му и аз сме лоялни християни. Колко пъти трябва да ви го повтарям?

— А случайно да сте циганин? — Отново страховитата леденостудена усмивка. — Може би изобщо не познавате жената, която се е настанила в къщата на Филип Наваро?

— Тя няма нищо общо! — Рафаел беше твърдо решен да защити Алисия, ако трябва, и с цената на собствения си живот. Ако беше сигурен, че няма да й се случи нищо лошо, щеше да издържи на всяко мъчение.

— Ще видим. Ще видим. — Хуан Дорадо обясни на своя специален затворник какви са плановете му за него. След две седмици щели да го отведат обратно в Толедо, за да го изправят пред съда. На процеса щял да присъства самият брат Томас де Торкемада — каква висока чест!

Първите лъчи на утринното слънце огряха хоризонта и осветиха пътя на групата ездачи, които препускаха към Толедо. Алисия вече беше минавала по този път. Но тогава беше сама, докато сега я придружаваха баща й, десетина слуги и капитан Джовани. Когато научиха къде е затворен Рафаел, те взеха решение да го освободят, все едно дали с кралска милост, с измама или с насилие.

— Можем да се преоблечем като монаси и да го измъкнем под носа й! — уверяваше я Джовани, който въпреки опасността настояваше на убеждението си, че всичко ще свърши добре.

— Първо трябва да си издействаме аудиенция при краля и кралицата. Вярвам, че Изабела ще ме изслуша, въпреки влиянието, което има върху нея онази костенурка Торкемада. Някога воювах за правото на младата кралица срещу лудата дъщеря на Анри IV. Аз бях един от хората, които й помогнаха да седне на трона, и оттогава винаги се е вслушвала в думата ми. — Филип Наваро и венецианският капитан се разбираха много добре още от първата си среща. Джовани уважаваше безкрайно много испанския благородник и побърза да се съгласи с него. — Ще се опитам да убедя кралицата, че трябва да освободи Рафаел.

Алисия погледна към баща си и изпита угризения на съвестта. Не му бе казала всичко, което знаеше за Рафаел и Джовани. Самата тя знаеше едва отскоро за тайната дейност за Рафаел, за смелостта му да се опълчи срещу Хуан Дорадо и за истинското предназначение на корабите. В нейните очи Рафаел беше герой, но кралицата сигурно не мислеше като нея. Как ли щеше да оцени действията на любимия й? Засега можеше само да гадае.

— Междувременно денят настъпи и групата препусна по-бързо. Алисия се радваше, че беше облечена в мъжки дрехи. Кожените ботуши, стегнатият жакет и панталонът бяха много по-удобни от женските фусти.

— Колко още ни остава да яздим до Толедо? — Гласът на Джовани издаде, че изпитваше болка, и Алисия предположи, че не е свикнал да язди.

— Само няколко мили, сеньор — отговори с усмивка дон Филип и посочи напред, където черният път се вливаше в павираните улици на града. Последните три мили им се сториха тридесет — всички бяха изтощени от неспирното препускане. Алисия непрестанно разтъркваше зачервените си и сълзящи очи. Като видя огромната тълпа, която излизаше от града, тя първо си помисли, че има халюцинации. Трябваше отново и отново да бърше очите си, докато се убеди, че хората бяха съвсем истински.

— Това са евреите, хората, на които Рафаел искаше да помогне — обясни тъжно Джовани. — Погледнете ги добре, сеньорита, и запомнете тази картина на нечовешко отношение към ближния!

На коне и магарета, пеша и в коли, млади и стари, здрави и болни се точеха в безкрайно, безнадеждно шествие. Прогонването от Испания беше започнало. В горещината и праха на юлското утро отиващите си евреи представляваха толкова тъжна гледка, че и най-коравите сърца се разчувстваха.

Следваше ги ято инквизитори, които непрестанно подканяха измъчените хора да побързат. Болката и отчаянието в очите на прогонените събудиха съчувствието на Алисия и тя прокле Торкемада. Какво бъдеще очакваше тези хора? От баща си беше научила за декрета на великия инквизитор, който забраняваше на християните да им помагат. Рафаел беше пренебрегнал декрета и мисълта за онова, което беше извършил, я изпълваше с гордост, но и със сковаващ страх. Смелост като тази на Рафаел трябваше да бъде възнаградена, Алисия беше убедена в това.

Колкото повече наближаваха града, толкова по-малко хора се движеха насреща им и най-сетне дон Филип даде воля на гнева си.

— Глупаци! И Изабела, и Фердинанд са глупаци и безумци! Испания гони своите търговци и банкери. Не се съмнявам, че много скоро ще ги последват маврите, нашите най-добри занаятчии и земеделци. Ние сме най-страшните врагове на собствената си страна, и всичко това заради хора като Томас де Торкемада и Хуан Дорадо. Ако бях моряк, щях да събера всичките си кораби и да помогна на тези нещастни хорица. — Той се обърна към Джовани и в очите му блесна искра. — Ето какво е правил Рафаел! А вие сте му предоставили корабите си!

— Да, синьор. Радвам се, че вече го знаете. Рафаел е смел мъж. Не мога и не искам да повярвам, че такъв прекрасен човек ще бъде изгорен на клада като еретик.

— Нали знаете, че рискувате живота си, ако ви заловят?

— Това е риск, който трябва да поема. По света няма много хора като синьор де Виласандро. Не бих се уважавал, ако не го подкрепя в този труден миг. Капитан Джовани никога не оставя приятелите си в беда! — Италианецът пришпори коня си и показа блестящите си бели зъби в предизвикателна усмивка. — Да побързаме. Трябва да свършим работа. Ако зависи от мен, Рафаел ще се озове в топлите обятия на Алисия още преди края на този ден.

— Ще се боря да изпълня желанието ви. Да се молим на бога Изабела да ни изслуша благосклонно, защото от Торкемада не може да се очаква милост.

В затвора на инквизицията беше тъмно, цареше тишина. Единствената реалност, която Рафаел познаваше, беше малката, шест на седем стъпки килия и сламеникът, който му служеше за легло. В постоянния мрак никога не беше сигурен дали е ден или нощ, но тук, в Толедо, поне не беше окован за стената.

Легнал по гръб, той се взираше в невидимия таван и си представяше лицето на Алисия. Мислите и спомените за нея бяха единственото, което го поддържаше жив и му помагаше да не загуби разума си. Често се питаше дали любимата му знаеше къде са го довели.

Затвори очи и се опита да заспи. Сънят беше единствената му почивка, сънищата — единственото му убежище от влажната, воняща килия, но имаше периоди, когато тази единствена почивка му беше отказана. Будеха го на неопределени интервали денем и нощем и се опитваха да разколебаят волята му да издържи. Чудно ли беше, че винаги беше изтощен и непрестанно го болеше глава? Гладът също го държеше буден. Даваха му само сух хляб и рядка супа, и то само веднъж на ден, колкото да оцелее. Хуан Дорадо не искаше смъртта да го лиши от една жертва! Въпреки всичко, което трябваше да изтърпи, Рафаел беше благодарен, че е жив. Докато имаше живот, имаше надежда.

Рафаел прекара четири дни в затвора на Хуан Дорадо, преди да го хвърлят с вързани ръце и крака в една строго охранявана кола и да го откарат в Толедо. Тогава все още не можеше да повярва, че наистина е паднал в ръцете на инквизицията и ще се изправи пред върховното й съдилище.

Оттогава бяха минали почти три седмици. Три седмици в затвора на Толедо. Пазачите не му казваха какво го очаква, надявайки се, че страхът и напрежението ще го разколебаят. Душевни мъчения. През цялото време над него тегнеше опасността да го подложат и на физически мъчения. Това не беше празна заплаха. Писъците и болезнените викове, които се чуваха от всички страни, му доказваха, че инквизиторите често прилагаха инструментите за мъчения. Скоро щеше да дойде и неговият ред.

Торкемада… Колко още дни щяха да минат, преди да се изправи пред този безсъвестен убиец? Светеше ли все още поне една искрица надежда да бъде помилван? Може би великият инквизитор щеше да го пощади? Рафаел беше чувал за затворници, държани в килиите си години наред, без да бъдат разпитани и изправени пред съда, и тази перспектива го измъчваше повече от непосредствената заплаха на смъртта. Тоталната изолация го подлудяваше. Даже лицето на пазача, който превъртя ключа в ръждясалата ключалка и отвори вратата, беше приятно разнообразие.

— Трябва да дойдете с мен.

— Къде ще ме водите?

— Почакайте и ще разберете — изръмжа пазачът.

Очаквайки да го отведат в стаята за мъчения, Рафаел стисна здраво зъби и реши да се изправи спокоен пред съдбата си. Беше много изненадан, когато вместо това се озова в залата за аудиенции на светия официум — съд от инквизитори, изпратени от Торкемада. Сред тях беше и Хуан Дорадо, който се усмихна на затворника с тесните си устни, и Рафаел разора, че от тези хора не можеше да очаква милост. Около масата, на която стоеше голямо разпятие, обкръжено от запалени свещи, седяха няколко монаси и двама свещеници, един нотариус и един данъчен чиновник. Един от свещениците държеше в ръце евангелието, върху което обвиняемият трябваше да се закълне. Нотариусът записа името и възрастта на Рафаел.

— Знаете ли в какво сте обвинен?

— Че съм последвал съвета на Христос да помагам на съседите си и да обичам ближния си — отговори Рафаел и със задоволство отбеляза, че Хуан Дорадо се изчерви като рак.

— Лъжете! Вие сте помагали на евреи, на чиято съвест тежи смъртта на Христос. Налице са доказателства, че сте ми осигурили кораби.

— Торкемада издаде едикт, с който евреите бяха прогонени от Испания. Аз само подпомогнах заминаването им. При толкова насилие останаха твърде малко места, където можеха да отидат.

— Помагали сте на евреи?

— Нима самият Христос не е бил евреин?

— Той е син божи! Синът на нашия господ–бог е основател на християнската църква! — Хуан Дорадо скочи от мястото си и удари с юмрук по масата. — По божията воля всички народи трябва да бъдат християнски. Еретиците, евреите и циганите са открита обида за намерението на бога. — Той се обърна към обвиняемия и се опита да му говори вразумително. — Еретичеството заслужава вечно наказание.

— Аз не съм еретик!

— Ще отречете ли, че сте живели между цигани? Хайде, защо мълчите? Аз имам писменото свидетелство на човек, който ви е наблюдавал и е присъствал, когато сте убили спътника му. — Рафаел веднага разбра, че ставаше дума за Хосе, човека, който се бе опитал да го убие, като го беше хвърлил в реката. Ето каква беше наградата му, че го бе пощадил. Сега щяха да го обвинят и в убийството на Мануел — какво извъртане на фактите!

— Никога в живота си не съм убивал невинен! — Рафаел проследи как всяка казана от него дума се записваше от нотариуса. С каква бързина се движеше черното перо по пергамента. — Вие сте повярвали в думата на един крадец. Доказателството, дадено от него, е невярно.

— Значи го наричате лъжец?

— Точно така!

— Достатъчно! Вие сте подсъдимият тук, не нашият свидетел. — Хуан Дорадо присви очи и се опита да нападне от друга страна. — Преди вас в съда бяха снаха ви и брат ви. Съпругата на брат ви ни разказа интересни неща. Каза, че докато сте живели в дома на съпруга й, е станала свидетелка на еврейски ритуали, упражнявани от вас. Видяла ви е да сменяте чаршафите си в събота, учудила се, че сте отказали да ядете свинско, че сте се къпали винаги в петък вечер. Обяснихме й, че това се прави, за да се подготвите за еврейския ви сабат. Чули са ви да шепнете молитви на еврейски. — Това бяха лъжи и Хаун Дорадо го знаеше.

— Вие говорите лъжи или сте глупак, отче Дорадо. Аз не съм евреин! Маята майка е приела кръщението, за да се омъжи за баща ми. Аз съм се родил като християнин, дете на християнски родители. Моите родители са ме кръстили. — Рафаел се обърна към другите съдии. — На евреите беше забранено да яздят, а аз прекарах по-голямата част от живота си на гърба на коня. Евреите не могат да носят оръжие, а мечът ми беше мой верен спътник, докато вие ми го отнехте!

— Изричали ли сте еврейското символ верую?

— Не!

— Празнувате ли пасха? Чели ли сте тората? — В старанието си да докаже, че Рафаел изповядва еврейската вяра, Хуан Дорадо започна да говори глупости. Монасите и свещениците изглеждаха впечатлени от отговорите на обвиняемия. — Вярвате ли, че Библията е била продиктувана от божието слово? — Хуан Дорадо се изправи пред обвиняемия и размаха юмруци. Изчерпал запаса си от обвинения в еврейство, той премина към покръстените и гневно обвини Рафаел в престъпление срещу Испания, задето е помагал на преследваните да избягат. В страха си, че Рафаел ще съумее да се защити с умни отговори, отец Дорадо изричаше все нови и нови обвинения, без да му дава време да отговори. — Признайте си! Ние знаем всичко! Разкажете ни кои бяха другите, които помагаха на бегълците, за да мога да спася душите им. Не се бойте, признайте всичко!

— Нямам какво да призная.

— Какъв силен мъж! — Един дребен, дебеличък свещеник беше силно впечатлен от устойчивостта на Рафаел.

— Не е толкова силен, че да не мога да му счупя врата. Очевидно се налага да потърся помощта на Торкемада. — Смехът на Хуан Дорадо беше безмилостен. — Знам, че е обичайно да оставяме време на затворниците да обмислят последствията от отказа си да направят признания. Затова в безкрайната си милост ще дам на Рафаел де Виласандро още един ден да се покае за греховете си. Утре рано сутринта отново ще се съберем тук, за да продължим разследването, и този път обвиняемият няма да се отърве. — Свещеникът се изправи и даде знак на другите да се оттеглят. Когато всички си отидоха, се обърна отново към Рафаел. — Помнете какво ви казах! Нали видяхте инструментите за мъчения? Знаете ли какво означава да ви налеят с вода така, че да се пукнете? Или да ви разтеглят, докато костите ви започнат да пращят? Ако не ми дадете информацията, от която се нуждая, ще се запознаете с всичко това. Утре започват мъченията.

Голямата зала искреше в светлината на стотици свещи и факли и Алисия затрепери от вълнение, когато пажовете извикаха името на баща й. Дали застъпничеството му за Рафаел щеше да успее? Когато докосна амулета си, своя „муленги дори“, пъхнат в корсажа й, тя се почувства по-уверена. Може би дори добрият Христос щеше да направи някое чудо, за да освободи Рафаел. Дано, дано всичко да завърши добре!

Докато вървяха по дългата пътека към подиума, където на високи столове седяха кралят и кралицата, Алисия наблюдаваше възхитено двамата мъже, които вървяха от двете й страни. А те наистина представляваха великолепна гледка. Баща й носеше дълга наметка от зелено кадифе, закопчана на раменете, която се развяваше при всяка крачка и разкриваше златната подплата. Панталонът му беше с цвят на старо злато, на главата си носеше черна барета. Джовани беше пременен с наметка от червено кадифе, на шапката му се вееше разкошно перо. Алисия крачеше между тях в тежка роба от черно кадифе, обточена със златни ширити. Когато стигнаха до подиума, тя последва примера на мъжете и се сниши в дълбок поклон.

— Ваши величества — поздрави дон Филип.

— Изправете се, дон Филип. — Кралица Изабела се усмихна благосклонно и поздрави с добре дошъл човека, който беше най-верният й поданик и добър приятел. — Отдавна не съм ви виждала, много отдавна. Но войната в Гранада и другите дела, които ме занимаваха, ме направиха роб на времето.

— Въпреки това красотата ви не е пострадала ни най-малко. Вие сте красива както винаги. Може би дори повече.

— А вие сте все същият очарователен идалго, който е останал в спомените ми.

Алисия вдигна очи да погледне кралицата, от която зависеше съдбата на Рафаел, и установи, че й беше симпатична.

— Коя е тази красива млада жена редом с вас, дон Филип? Да не сте си намерили нова жена? — В голямата зала се надигна шепот, но кралицата го прекрати с едно движение на ръката. — Изправи се, детето ми. — Тя премести поглед към Джовани. — А кой сте вие?

— Казвам се Джовани Луиджи Албердичи, венециански търговец и капитан, ваше величество.

— Още един моряк! — Кралицата изглеждаше зарадвана, но кралят до нея изръмжа нещо неразбрано и се намръщи. — Вече познавам един смел капитан от вашата страна. Казва се Христофор Колумб.

— Чувал съм за него. Той е от Генуа. Доколкото разбрах, търси нов път за Индия.

— Вярвате ли, че ще стигне в Индия, като тръгне на запад? Джовани се усмихна.

— Аз вярвам, че всичко е възможно, ваше величество. Отговорът му очевидно беше правилен, защото Изабела се усмихна и очите й заблестяха. Тя хвърли тържествуващ поглед към своя съпруг и гордо се изправи. Очевидно двамата бяха водили спорове по темата. Едва сега Алисия забеляза краля, който беше изместен от центъра на вниманието от впечатляващото присъствие на своята кралица. Със силна брадичка, тъмна коса, нисък и набит, Фердинанд изглеждаше вечно мрачен. Усетил погледа й, той я огледа с такава жадност, че тя се изчерви и побърза да отвърне очи.

— Кое е това красиво цвете? — проговори най-сетне кралят.

— Това е дъщеря ми, Алисия Мария Наваро. В безкрайната си доброта господ я върна на вечно тъгуващия й баща. Дойдох при вас заради нея, ваше величество. В затвора на вашия град е хвърлен мъжът, който владее сърцето й, обвинен несправедливо от моя доведен син. Моля ви да проявите милост и да го освободите. — След думите на дон Филип се възцари мълчание. Сърцето на Алисия биеше като безумно, умолителният й поглед се устреми към кралицата.

Най-сетне Изабела прекъсна неловкото мълчание.

— Вашият доведен син е Хуан Дорадо, свещеник и инквизитор. Щом той е повдигнал обвинение срещу избраника на дъщеря ви, това е дело на църквата, а не на кралицата. Защо сте дошъл при мен?

Дон Филип се поклони смирено.

— Защото знам, че ваше величество наблюдава много внимателно действията на инквизицията и че има правото да помилва осъдените. Аз гарантирам за обвиняемия!

Изабела стана от трона си и направи няколко крачки по подиума. Погледът на мъжа й я следеше и като видя студенината в очите му, Алисия изпита страх. Знаеше от баща си, че кралят често се облагодетелства от конфискуваното имущество на осъдените. Това означаваше, че ще иска да осъдят и Рафаел!

— Искам да говоря с брат Дорадо! Веднага го доведете тук! — Заповедта на Изабела беше изпълнена незабавно. Хуан Дорадо влезе в залата, както винаги целият в черно, и се изправи срещу втория си баща със злобно святкащи очи.

— Как смееш да се намесваш в божиите дела? — изсъска той и се прекръсти, за да впечатли кралицата с набожността си.

— А вие как смеете да обвинявате несправедливо един невинен човек, за да се облагодетелствате от нещастието му? Аз търся справедливост. — Дон Филип не беше в състояние да скрие отвращението си.

— Дон Филип е дошъл заради дъщеря си. Иска да освободим…

Хуан Дорадо не даде възможност на кралицата да завърши думите си. От устата му изригна жесток, подигравателен смях. Вдигна кръста и го размаха заклинателно.

— Дъщеря му! Дъщеря му! Този човек е луд. Това не е дъщеря му, ваше величество, а една циганка. Езичница. Вещица, която е объркала сетивата му.

— Не! — изплака извън себе си Алисия. — Аз съм негова дъщеря!

— Дъщерята на дон Филип Наваро загина още когато беше дете. Удави се! Нима твърдите, че сте възкръснали от мъртвите като нашия спасител Исус Христос?

— Не, аз… — Алисия беше толкова стресната, че не намери думи за отговор.

— Тя е моята дъщеря!

— Аз пък казвам, че това е невъзможно. Имам свидетели, които ще докажат, че детето е било изоставено от бавачката си и се е удавило. Течението е отнесло тялото му.

— Тя е моята дъщеря!

— Нямате доказателства! Нямате доказателства! — Свещеникът възбудено задърпа яката на расото си, сякаш го задушаваше. — Тя е некръстена. Циганка! Ако позволите да я разпитам, ще докажа верността на обвиненията си чрез собственото й признание. Моят втори баща е луд. Дошъл е да се застъпи за живота на един покръстен евреин и твърди, че някаква си циганка е негова дъщеря! Но бог лично ще произнесе присъдата си. Отведете я!

Дон Филип се хвърли върху Хуан Дорадо в отчаян опит да запази дъщеря си. Ала не успя да изтръгне Алисия от ръцете на пазачите, които се втурнаха да изпълнят заповедта на Хуан Дорадо.

— Не! Нямате право да я арестувате. Не искам да загубя дъщеря си толкова скоро след като отново се върна при мен. Не ваше величество, умолявам ви! — Ала молбата му към Изабела остана без отговор. Поне така изглеждаше.

— Не се измъчвай, татко. Ще отида с тях. Ще бъда смела. — Алисия гордо изправи рамене и заяви с цялото си достойнство: — Ако непременно искат да пожертват Рафаел, съм готова да умра с него. — Когато пазачите я заобиколиха, тя се обърна още веднъж към кралицата и невинният й поглед проникна в душата й. — Отец Хулио ме научи, че добрият Христос обича хората и им прощава. Защо тогава неговите привърженици не обичат ближните си? Защо нямат милост?

Алисия не можа да каже нищо повече, защото пазачите я извлякоха от залата. И тя бе станала жертва на предателството на Хуан Дорадо.

Вратата на килията се отвори с трясък, двама пазачи хванаха Рафаел от двете страни и без обяснения го повлякоха по стръмна стълба надолу към подземната зала.

— Побързайте. Побързайте! Самият велик инквизитор иска да ви види.

— Торкемада! — Пазачите го блъснаха в залата и Рафаел се озова лице в лице с човека, който в действителност управляваше Испания. И друг път го беше виждал, но днес целият се разтрепери. Пред него стоеше самият дявол.

— Вие ли сте Рафаел Кордоба де Виласандро? — Торкемада беше висок и мършав, косата му беше започнала да посивява. Очите, впити в лицето на Рафаел, лежаха дълбоко в орбитите и в зениците им го реше огънят на фанатизма. Тялото му беше приведено от възрастта, но въпреки това излъчваше сила и величие. — Трябва ли да повторя въпроса си? — Жестоката уста под дългия нос почти не се движеше, докато говореше.

— Да, аз съм.

— Рафаел Кордоба де Виласандро. Да продължим. — Хуан Дорадо излезе от сянката на господаря си. Изглеждаше възбуден, и твърдо решен да ускори следствието. — Проучихме грижливо доказателствения материал, разпитахме обвиняемия. Показахме му стаята за мъчения, но той отказва да признае и да назове съучастниците си.

— Какви доказателства имате? — попита с режещ глас Торкемада.

— Наредих да разпитат няколко моряци по крайбрежието между Испания и Португалия, обърнах се и към рибарите. Моите пратеници потвърдиха подозренията ми. Имам ценна информация за майката на този човек. Преди няколко години са я изгорили като конверса.

— Майка ми беше християнка от еврейски произход и е била осъдена несправедливо.

— Майка ви е била изгорена като конверса?

— Майка ми е била невинна. Горд съм, че съм неин син. Писарят зад малката кръгла маса усърдно записваше всяка дума на обвиняемия.

— Той не иска да признае. Високомерието му заслужава наказание. Да го подложим на мъчения! — По заповед на Хуан Дорадо пазачите хвърлиха Рафаел върху голямата дървена маса и го овързаха с въжета. Стегнаха ръцете и краката му в здрави примки и безмилостно ги задърпаха, докато се врязаха дълбоко в плътта му. През цялото време Хуан Дорадо сипеше въпроси и изискваше отговори. Мъченията продължиха незнайно дълго време, но Рафаел не се огъна. Нищо на света не беше в състояние да го накара да предаде съучастниците си. Не можеше да тласне и друг човек към гибел. Затова страдаше мълчаливо и посрещна с благодарност мрака на безсъзнанието.

— Напръскайте го с вода, за да дойде на себе си. Трябва да продължим разпита! — един пазач посегна към кофата със застояла вода и я плисна върху измъчвания. Рафаел простена и с мъка отвори очи. — Вижте, в погледа му отново свети дързост. Този метод е твърде мек, хайде да приложим разтягането!

— Нали нямаме намерение да го убием? — намеси се укорително Торкемада.

— Лекарят ще се погрижи за него. Познавам този човек. Това е единствената възможност да спасим душата му и душите на другите грешници.

Рафаел беше уверен, че ще издържи и второто мъчение. Нямаше да се огъне пред мъчителите си. Така наречената „гаруча“ се състоеше само от едно въже, прекарано през макара на тавана. Съблякоха го и той застана предизвикателно пред мъчителите си. Палачът изви ръцете му назад, върза ги и прекара въжето през макарата на тавана.

— Помислете си, синко. Вие сте гладен, уморен, гол и вързан. Кажете ни, каквото искаме да знаем, и ще ви пощадим. — Гласът на Торкемада звучеше почти съчувствено, но от очите му святкаха пламъци на набожно усърдие. Очевидно се преструваше на загрижен, но мълчанието на Рафаел го вбеси. — Вдигнете го!

Двама мъже бавно задърпаха свободния край на въжето. Ръцете на Рафаел постепенно се вдигнаха над главата, той се изправи на пръсти и накрая увисна на въжето. Цялата тежест беше поета от неестествено извъртените ръце. Никога в живота си не беше изпитвал такива болки. Въпреки волята си той нададе силен вик. Пазачите го вдигнаха още по-високо, докато тялото му се залюля над главите на великия инквизитор и другите духовници.

— Кажете ни, каквото знаете. Кой помагаше на покръстените да избягат? Сигурно вашата циганска любовница е откраднала корабите с магията си?

— Не! Не познавам никаква циганка! — Рафаел говореше през здраво стиснати зъби. Трябваше да защити Алисия. Хуан Дорадо беше способен на всичко.

Разгневен, че обвиняемият продължава да отрича, Хуан Дорадо заповяда на палачите да го вдигнат още по-високо и после да го пуснат. Движението надолу бе прекратено рязко и раменете му почти изскочиха от ставите.

— Той защитава своята циганка, тази вещица! — Очите му пламтяха безумно. — Кажете ми, каквото искам да зная. Ще ви попитам още веднъж, Рафаел де Виласандро!

— Нямам какво да ви кажа! — Когато го спуснаха към земята, Рафаел се преви от болка, но успя да потисне виковете си.

Когато бе свален на пода, пазачите вързаха на краката му тежести, за да увеличат болката, и мъчението продължи.

— Кои са съучастниците ви?

— Нямам съучастници. Не съм извършил нищо лошо. Не познавам никакви цигани. — Болката се стрелна през ръцете и раменете му, но Рафаел отново успя да потисне виковете си. По-скоро щеше да умре, отколкото да изложи Алисия на опасност. Тя беше дъщеря на Филип Наваро и той беше длъжен да я защити. Всичко щеше да свърши добре, само трябваше да запази мълчание. Още малко, още само миг! Той захапа здраво устните си, за да не изпищи, и усети топлината на собствената си кръв.

— Пуснете го. Явно се е съюзил със самия сатана. Твърде малко мъже са в състояние да победят страданието, както направи той. — Торкемада го огледа с интерес. — За днес мъчението приключва.

Рафаел усети с безкрайно облекчение как свалиха въжетата от китките му. Стисна ръце в юмруци, после ги разхлаби, за да напълни с кръв изтръпналите си пръсти.

— Благодаря ви, ваша милост. — Чувстваше се измъчен и объркан, но поне тялото му не беше пострадало. Поне раменете му бяха още в ставите си.

Торкемада вдигна ръка, но преди да е направил някаква забележка, Хуан Дорадо пошепна нещо в ухото на един мъж с качулка и го изпрати навън.

— Той казва, че не е направил нищо нередно. Отрича, че познава цигани. Аз ще докажа, че е излъгал. Тук имам четирима цигани и ще доведа веднага един от тях.

Рафаел потрепери. Може би Хуан Дорадо по някакъв начин беше успял да залови хора от рода на Алисия? „Кои ли са? Солис, Стиво, Зуба, Тодеро?“ — питаше се отчаяно той. Ала когато вратата се отвори, в стаята за мъчения влезе… самата Алисия.

— Алисия! Майко божия!

— Рафаел! О, Рафаел! — Тя се втурна към него, скри глава на голите му гърди и го прегърна. — Заловили са Зуба и Тодеро, Стиво и другите. Какво ще правим? Не можем да причиним смъртта на народа ми, не можем!

Невинните думи на Алисия осъдиха на жестока смърт не само Рафаел, но и самата нея. В очите на Торкемада той беше жалък лъжец.

— Щом лъже за циганите, значи и лъже и за другите неща. — Хуан Дорадо бързаше да изплете коварната си мрежа около своята жертва. — Аз ще докажа, че всичко, което той казва, е лъжа. Той е конвертит, който е помагал на други като него и на евреи да избягат от страната. Той се е съюзил с цигани и богохулници. Ще го пратя на кладата! И двамата ще отидат на кладата!

— Направете, каквото трябва. — Без да удостои затворниците с поглед, Торкемада бързо напусна помещението и остави Рафаел и Алисия във властта на Хуан Дорадо.

— Тя е невинна. Аз съм виновен. Ще призная всичко, ако я пощадите. Обещайте ми, че ще я освободите, и ще заявя готовността си да плюя в лицето на самия сатана.

— Не, Рафаел, не! — Алисия се отдели от любимия си и го погледна укорително. Нямаше да му позволи да се пожертва за нея. Нямаше да го предостави на мъчителите му.

— Наистина ли ще признаете всичко, ако я освободя? — Тънките устни на Хуан Дорадо се разтегнаха в злобна усмивка. Естествено той нямаше намерение да освободи дъщерята на дон Филип Наваро, но Рафаел не биваше да го знае.

— Моля ви, аз искам да остана с него. — Алисия беше готова да падне на колене пред монаха.

— Позволете ми да прекарам само една нощ в обятията й и ще направя всичко, което искате от мен. Ще подпиша всички документи, които ми представите. — Рафаел имаше чувството, че преговаря със самия дявол.

— Защо не? Тази молба няма да промени нищо. — Отзивчивостта на Хуан Дорадо събуди подозренията на Рафаел. Въпреки това перспективата да прекара една нощ със своята Алисия беше изкушение, на което не можеше да устои. Трябваше да поеме риска. Освен това им оставаше надеждата да избягат. Прегърнал здраво Алисия, той се запъти с твърда крачка обратно към килията си. Сигурно щеше да измисли някаква възможност да спаси невинната. Това беше последната му мисъл, преди вратата да се затвори зад гърба му. Този път мракът в килията му беше добре дошъл.

Когато тежката врата се затвори и ключът проскърца жално в ръждясалата ключалка, Алисия примигна няколко пъти, за да привикне към тъмнината.

— Рафаел? — Докосването на ръката му я успокои и тя се сгуши на гърдите му.

— Като те видях, едва не умрях, Алисия. Защо си тук? Какво стана? През цялото време си мислех, че си на сигурно място в Саламанка. Това беше единствената ми утеха. Защо си тук?

— Баща ми дойде в Толедо по моя молба и ме взе със себе си. Той изложи твоя случай пред кралицата и всичко щеше да мине добре, ако не беше този зъл свещеник!

Сърцето на Рафаел се сви от страх.

— Чуй какво ще ти кажа, Алисия. Трябва да се съсредоточиш и да си спомниш всичко, на което те е учил отец Хулио. Никога вече не бива да говориш за О Дел и за живота си при циганите. Ако продължаваш по този начин, се излагаш на опасност. Разбираш ли ме?

— Да, знам какво искаш да кажеш. Че трябва да се отрека от народа, когото обичам, от нещата, на които са ме учили от дете, за да спася собствения си живот. Искаш да се държа така, сякаш никога не съм познавала Рудолфо, най-умния и най-добрия човек, когото познавам. Трябва ли също да отрека, че те обичам?

— Да, трябва! Само така ще те пощадят. Аз съм загубен, Алисия. Въобразих си, че мога да се боря с несправедливостта, и при това загубих най-скъпото си нещо на света — теб!

— Не си ме загубил, Рафаел. Никога няма да изгубиш любовта ми. След като знам какво си направил, те обичам дори още повече. През цялото време си мислех, че си ме напуснал, а ти си помагал на хората в опасност! — Тя докосна лицето му и с внимателни, нежни пръсти очерта смелия профил.

Рафаел се отдръпна назад, за да се пребори с чувствата си.

— Аз съм осъден затворник, отлъчен от обществото, презиран от собствения си народ. Скоро ще се простя с живота. Някак си трябва да докажем, че Хуан Дорадо е лъжец. Дон Филип сигурно има начин да докаже, че ти си неговата изгубена дъщеря. Само така ще ти върнат свободата!

— Това вече няма значение, Рафаел. Аз съм готова да умра с теб, ако трябва. В действителност съм повече циганка, отколкото горгио, макар да съм дъщеря на дон Филип. Винаги ще запазя в сърцето си поученията на Рудолфо. — Тя извади от корсажа си лентата, с която бяха размерили ковчега на баща й. — Това помага на човек, който е попаднал в опасност или седи в затвора. Донесох го за теб. То ще те освободи.

Рафаел нежно затисна устата й.

— Не говори повече, Алисия. Тези приказки се тълкуват като богохулство. Ако някой те чуе, кладата ти е сигурна също както на мен. Трябва да забравиш тези опасни мисли!

В очите й заблестяха сълзи.

— Не мога, Рафаел. Аз съм такава, каквато съм. Отец Хулио ме научи на много неща за вашите християнски обичаи и аз ги приемам, но вярата на циганите е проникнала дълбоко в сърцето ми. Понякога се обърквам, но съм разбрала едно и то е много важно: О Дел и вашият християнски бог са едно и също. Няма значение как наричаме своя бог, важно е как се отнасяме към другите хора. Вашият спасител е проповядвал любов към ближния — циганите също вярват в това. В какво се състои различието ни? Достатъчно ли е то, за да ни отнемат живота или да ни прогонят от тази страна? Важно е да се обичаме и да се уважаваме, защо тези мрачни свещеници отказват да го разберат?

— Защото не са мъдри като теб… О, Алисия, ти не бива да умреш! Ти трябва да живееш за мен. Целият живот е пред теб. Искам да се омъжиш и да имаш децата, които не можахме да имаме двамата. Искам да имаш мъж, който ще те защитава, когато аз вече няма да мога. — Представата, че тя щеше да лежи в обятията на друг, ще ражда децата му, беше ужасно мъчителна, но Рафаел беше решен да мисли само за доброто на своята любима.

— Никога няма да родя дете на друг мъж. Не искам друг мъж. Искам само теб, Рафаел. Дай ми твоето дете. Тази нощ! — Рафаел все още беше напълно гол и нежното плъзгане на пръстите й по гърдите му разпали жаждата в тялото му. — Люби ме, Рафаел, люби ме!

Той зарови пръсти в косата й. С наивността си тя му бе дала възможност да я спаси. Бременната жена не беше заплашена от мъчения и смърт, докато роди детето си. А дотогава щяха да минат много месеци. Последна отсрочка. Може би достатъчно време за дон Филип да намери начин да спаси дъщеря си. Даже Изабела не можеше да бъде толкова безсърдечна, че да откаже милост на жена, която очакваше дете. И най-важното — той щеше да остави на света част от себе си, дете, родено от голямата му любов към Алисия.

— Да, Алисия, тази нощ ще те любя с цялото си сърце. И тази любов ще трае във вечността. — Досега беше слаб, но любовта й го направи силен, прогони болката от мъченията през последните седмици. Сламеникът стана любовното им гнездо и двамата се предадоха на силата на желанието си.

Алисия повярва, че се е отделила от земята и се е понесла към небесата. Тялото й пламтеше под целувките му, желанието й растеше с всяка секунда. Горяща от страст, тя го прегърна и се притисна към него, докато отговаряше на целувките му с цялата си жажда. Дните на страх, на търсене и копнеж, всички въпроси, които пареха в душата й, бяха забравени в топлата му прегръдка. Той беше едновременно нежен и настойчив и я възбуди до крайност, преди да покрие тялото й със своето. Вкопчена в него, тя го обви с ръце и крака и го последва в буйния, задъхан ритъм на сливането.

В блаженството от любовта им мракът на външния свят беше забравен. Само магията на мига беше действителна. Вплетени един в друг, двамата подпечатаха клетвата си да се обичат вечно и в този момент знаеха, че каквото и да се случи, любовта им никога няма да угасне. Никой и нищо не беше в състояние да ги развали. Някъде дълбоко в себе си Алисия усети, че от това сливане щеше да се роди детето на Рафаел.

Сгушена на топло в обятията на Рафаел, Алисия спеше спокойно. Както лежеше така, тя приличаше на ангел и дори монахът, който надничаше през процепите на вратата, беше трогнат от невинността й. Миналата вечер Хуан Дорадо го беше изпратил да подслушва и да запомни какво си говорят затворените, за да използва собствените им думи срещу тях, но брат Родриго нямаше сърце да последва тази заповед постави двамата влюбени сами. Какво от това, че щеше да предизвика гнева на началника си!

Брат Родриго се покашля и потропа на вратата, за да събуди спящите. Алисия се вкопчи в Рафаел, сякаш любовта й щеше да го спаси от надвисналото зло.

— Не го отвеждайте!

Рафаел се освободи нежно от ръцете й и я погледна втренчено, сякаш искаше да запомни лицето й завинаги.

— Сключих сделка и тази сутрин трябва да платя. Хуан Дорадо ще получи само една жертва! — Той стана и бързо се облече, готов да се изправи срещу Хуан Дорадо и Торкемада. — Отведете ме при съдиите ми.

Монахът отвори вратата, без да крие симпатията си.

— Ако това има значение за вас, сеньор, трябва да ви кажа, че поне аз вярвам, че не сте зъл човек. Много бих искал да ви помогна с каквото мога. Хуан Дорадо се преструва на много набожен. Томас де Торкемада донесе на страната ни много страдания, но стремежът му е да направи Испания религиозно единна. За разлика от него брат Дорадо действа само в свой собствен интерес.

— Виждам, че наистина бихте се застъпили за мен, ако можехте, и ценя високо съчувствието ви. Моля ви, погрижете се да не причинят зло на Алисия. Аз съм готов да се жертвам за нея и ще го направя. — Рафаел бързо понижи глас, защото в коридора се бе появила омразната фигура на Хуан Дорадо. Свещеникът изглеждаше самодоволен — очевидно се наслаждаваше на предстоящата победа. Рафаел предположи, че пергаментът в ръката му съдържаше признанието му. Той трябваше да постави отдолу само името си, за да си подсигури смърт на кладата. Това не го тревожеше особено, много по-страшно беше, че никога вече нямаше да види Алисия.

„Роди ми син или дъщеря, любов моя“ — закле я безмълвно той — когато срещна погледа й. „Знай, че аз те обичах и че с теб бях най-щастливият човек на земята.“ Сякаш отгатнала мислите му, Алисия спря да се облича и сложи пръст на устните си. Този жест на сбогуване извика сълзи в очите на Рафаел.

— Държа в ръцете си записа на вашето признание. Позволих си да систематизирам показанията ви. — Хуан Дорадо не се опитваше да крие усмивката си. — Като си спомня първата ни среща… как разговаряхме за изкуство и успяхте напълно да ме заблудите с ласкателствата си… Знам, че ще мине дълго време, преди душата ви да излезе от адския огън. А можехме да работим заедно…

— Искахте да използвате и мен, както използвате всеки, с когото имате някакви отношения, нали? Вече съм убеден, че сте използвали в своя собствена изгода дори брат Торкемада. — Удар в лицето накара Рафаел да замълчи, но мислите му продължаваха в същата посока. Ако можеше да убеди Торкемада, краля и кралицата, че брат Дорадо действа в своя собствена изгода, ако можеше да докаже, че беше присвоил значителна част от конфискуваните имущества, вместо да ги прати в кралската съкровищница, щеше да се спаси! Хуан Дорадо се беше възползвал от прогонването на евреите, за да се обогати. Но кой щеше да повярва в показанията му? Кой щеше да се съгласи да изслуша един осъден? Брат Дорадо усърдно убеждаваше всички в набожността си и беше известен със строгата си самодисциплина. Само Рафаел знаеше истината. Хуан Дорадо му беше възложил да изготви подробен списък на имуществата на прогонените евреи, за да осигури своя дял.

— Простете, ваше преподобие! — Младият монах, който беше поел наблюдението на затворниците след полунощ, дотича от другия край на коридора, но свещеникът не му обърна внимание и се съсредоточи върху пергамента.

— Никога няма да узнаете колко силно съм копнял за унищожението ви — изграчи той. — От деня, в който открих, че ме мамите, не мисля за нищо друго. Като ви видях с дъщерята на Филип Наваро, веднага ми стана ясно, че работата не е чиста. Много добре си спомням турнира. Тогава не забелязахте, че ви видях да говорите с онзи венециански капитан. — Коленете на Рафаел омекнаха. Нима знаеха за участието на Джовани? — Много ми се иска да окача на въжето и онзи проклет чужденец, който се осмелява да се меси в испанските дела!

— Ваше преподобие… — Младият монах плахо подръпна Хуан Дорадо за ръкава.

— За бога, какво има? — изфуча гневно свещеникът. Нещастният монах се сви като ударен и събра цялата си смелост, за да заговори отново.

— Кралицата. Кралят. Заповядват ви веднага да отведете затворника и момичето при техни величества.

За първи път от залавянето си Рафаел усети полъх на надежда. Може би това беше шансът му да бъде изслушан! Надеждата му се засили още повече, като видя изненадания и разочарован поглед на свещеника. Той изпрати безмълвна молитва към небето и последва Хуан Дорадо и четирима монаси по дългите, извити стъпала нагоре към залата. Когато влезе в просторното помещение, там бяха събрани двадесетина души, между които откри дон Филип Наваро и Джовани.

— Ваши величества са ме повикали? — Хуан Дорадо не беше в състояние да скрие тревогата си. Размаха пергамента и продължи: — Тъкмо щях да получа признанието на виновния.

— С мъчения и заплахи, нали? — Забележката на дон Филип Наваро бе посрещната с недоволно смръщване от кралицата, пренебрегвайки укора й, благородникът прегърна закрилнически дъщеря си и я отведе настрана.

— Специална делегация замина при негово светейшество папа Инокентий, за да му разкаже за арестуването на сеньор де Виласандро. Отец Хулио ни е изпратил послание, за да ни извести волята на Светия отец, че докато той вземе решение, разпитите трябва да се прекратят.

Рафаел изслуша заявлението на кралицата с огромно облекчение. Поне засега беше спасен.

— Но, Ваше величество, аз вече имам признанията на подсъдимия. Трябва ми само подписът му и ще имаме нашето аутодафе! А какво ще правим с циганското момиче?

Кралица Изабела устреми дружелюбен поглед към Алисия.

— Циганското момиче, което според мен изобщо не е циганка, ми направи дълбоко впечатление с призива си за милост. Намирам, че ние прекаляваме с твърдостта си по отношение на хората с друга вяра. Искам да й покажа, че аз мога да бъда милостива също като нашия спасител Исус Христос, в чието слово вярвам. Затова отменям всички разпоредби около арестуването на сеньор де Виласандро и смятам лично да се занимая със следствието.

— Вие? — Хуан Дорадо беше бесен, но не посмя да противоречи на кралицата.

— Дон Филип е мой стар приятел и аз го ценя високо като съветник. Затова му вярвам. Вие повдигнахте обвинение, че тази млада жена не е неговата изгубена дъщеря, а някаква си циганка. Той ви нарече лъжец и изрази съмнения във вашата лоялност. Макар че лично той е платил за обучението ви по католическо право и ви е помогнал да станете свещеник, дон Филип изрази съмненията си, че сте подходящ за високата длъжност, която заемате. Той е на мнение, че вие жадувате единствено за повече власт и водите борбата с враговете на вярата главно за да задоволите честолюбието си и да се обогатите, вместо да проповядвате божието слово. И още ви обвинява, че си присвоявате имущества, които трябва да станат собственост на църквата и на короната. Много сериозни обвинения, не намирате ли? Особено последното.

— Аз съм лоялен на първо място към бога и след това към ваши величества! Този човек не е прав. Той ревнува, защото аз последвах признанието си и успях. Той е един оглупял старец. Защо изобщо го слушате?

— Защото намирам, че дон Филип е мъдър човек, във всяко отношение. — Кралица Изабела се обърна към дон Филип и му даде знак да говори.

— Вашата единствена лоялност е честолюбието, отец Дорадо! — започна дон Филип и призова доведения си син да даде доказателства за противното. Рафаел видя удобния случай да подкрепи обвиненията на дон Филип, излезе напред и разказа как Хуан Дорадо му беше поръчал да изготви списък с имуществата на всички евреи в Саламанка, подлежащи на прогонване.

— Ако се поровите в книгите му, много скоро ще откриете, че този свещеник не е нищо повече от един алчен негодник, позволил си да злоупотреби с вашето доверие, ваше величество. — Рафаел направи дълбок поклон и неволно сгърчи лице — болките в изтерзаното му тяло не бяха намалели. И за всичко беше виновен Хуан Дорадо! — Събраните данъци отиват в неговите сандъци, не в кралската съкровищница. Взе от мен скъпоценна картина като подарък, после е конфискувал друга картина от същия художник от брат ми, след като го е обвинил в неизвършено престъпление. Присвоява си земи, добитък и всякакво друго имущество!

— Тежки обвинения хвърляте, сеньор де Виласандро. — Изабела изненадано вдигна вежди.

— Всичко това са лъжи! — изсъска Хуан Дорадо.

— Ще призовем бог да ви бъде съдия. — Докато местеше поглед от единия към другия, кралица Изабела намери решението, което щеше да разкрие истината. — Обявявам двубой! Вие, брат Дорадо, имате право да изберете между славните воини на Испания онзи, който ще се бие вместо вас, защото сте божи човек и не умеете да си служите с оръжие. Сеньор де Виласандро обаче засегна романтичната страна на душата ми. Той ще се бие не само за собствената си чест и свобода, но и за своята дама. Ако успее, ще го обявим за невинен и ще освободим всички обвинени по това дело. Ще приема победата му като знак, че той и хората, които е искал да защити, са невинни в очите на бога.

— Със сигурност не всички, ваше величество! — Очите на Хаун Дорадо святкаха от мъчно потискан гняв.

— Казах всички! Който извоюва победата, е удостоен с божията милост и аз ще го удостоя с доверието си.

Двубоят трябваше да се състои на турнирната площадка, почти същата като онази в Саламанка, където Алисия беше видяла първия турнир в живота си. Този ден обаче на карта беше заложена не само честта, но и животът. Ако Рафаел загубеше двубоя, кралица Изабела щеше да го приеме като божия присъда. Това означаваше, че не само той, а и всички останали са виновни. И все пак горгио са глупави, повтаряше си Алисия. Ако Рафаел изгубеше, причината щеше да е дългото му затворничество, изтощението и гладът. В това състояние той не можеше да се изправи срещу по-силен противник, който не познаваше затворите на инквизицията. Въпреки това трябваше да се възползва от единствения си шанс!

Дон Филип й бе подарил фино изработен златен кръст и тя го стискаше здраво в десницата си. За да отдаде дължимото на старата си вяра, държеше в другата ръка своя „муленги дори“. Дали бог щеше да се вслуша в молитвите й и да запази Рафаел?

Теренът беше украсен с пъстри знамена, многобройните зрители бяха весели, развълнувани от предстоящото зрелище. Алисия беше шокирана от безгрижието им. Това не беше развлечение за тълпата, а крайно сериозно дело! Вместо да се тревожат за изхода на борбата, мъжете сключваха облози кой ще бъде победителят. Наистина ли смятаха, че господ ще помогне на един от противниците само за да се обогатят те? Тази мисъл я караше да трепери.

Възбуден шепот премина през множеството и привлече вниманието на Алисия към полето, където Рафаел и противникът му заеха местата си. За разлика от обичайните турнирни сблъсъци Рафаел и другият мъж бяха без коне и брони това засили убеждението на Алисия, че двубоят ще завърши със смъртта на единия.

— Бог да е с него! — пошепна тя и се вкопчи в ръката на баща си, който седеше до нея.

— Ще бъде, Алисия — успокои я той. — Не се съмнявай в Рафаел. Ако не вярвах в божията присъда, щях да намеря начин да предотвратя този двубой. Инстинктът ми подсказва, че Рафаел ще победи.

Джовани, който беше на същото мнение, закима усърдно.

Двамата противници носеха панталони и дълги жакети. Рафаел беше облечен в златно с червени пламъци на гърдите — знака на инквизицията, докато противникът му носеше бяла туника с червен кръст, подобен на символа на кръстоносците — очевидно, за да изрази почитта си към Хуан Дорадо.

Когато стигна до края на полето, Рафаел се обърна към Алисия, поклони се и я поздрави с меча си — знак, че тя беше неговата дама и той щеше да се бие за нея. Този жест предизвика аплодисменти и приветствени викове от хората, които желаеха успеха му, и дюдюкания от онези, които бяха заложили срещу него.

— Кралицата пристигна — извика дон Филип. — И кралят е с нея! — Алисия се обърна към редицата удобни столове, украсени с кралския герб. — Двубоят може да започне.

Алисия видя как кралица Изабела кимна на Рафаел и противника му и протегна към тях огромния златен кръст, който държеше в ръцете си. Мъжете го целунаха и зрителите отново избухнаха във въодушевени викове.

Противниците бяха избрали да се бият с мечове, „бог да те закриля, Рафаел, любими мой“ — помисли си Алисия, докато наблюдаваше приготовленията за двубоя. „Трябва да живееш — за себе си, за мен и за нероденото дете, което заченахме. Искам да те даря с още много деца!“

Рафаел усети устремения върху него поглед на Алисия и дълбоката й любов моментално вля нови сили в изтерзаното му тяло. Трябваше да спечели. Огледа внимателно противника си — нисък, набит мъж със силни мускули. Очевидно силата му беше в мускулите, докато Рафаел знаеше, че умът и сръчността също са много ценни качества, и възнамеряваше да се възползва от тях в хода на двубоя.

Оглушителният сигнал на тромпетите прогони всички други мисли. Двамата противници вдигнаха мечовете и закрачиха един към друг. В левите си ръце здраво стискаха дървени щитове, обковани с метал, готови за онова, което щеше да дойде.

Започна жесток двубой. Меч срещу меч, щит срещу щит. Рафаел веднага разбра, че ниският, набит мъж ще се опита да го надвие със сила. Стисна здраво меча и щита си, за да не го изпусне, когато противникът удари. Изскърца със зъби и парира удара, но силата му го свали на земята. Зрителите нададоха силен вик. Без да губи самообладание, Рафаел се претърколи настрана и при следващия удар острието на противниковия меч се заби в меката земя на сантиметри от главата му. Вбесен, чуждият рицар се хвърли върху противника си с намерение да го удуши. Двамата се затъркаляха по земята, докато зрителите крещяха въодушевено.

Най-сетне Рафаел успя да се изтръгне от яката хватка на противника си и отстъпи назад. Ръмжейки като разярен звяр, с жажда за убийство в погледа, противникът му отново се нахвърли върху него, но този път Рафаел умело парира удара.

Двубоят беше безмилостен. Чуждият рицар нападаше отново и отново, вбесен от лекотата, с която Рафаел парираше ударите му. Гневът го направи непредпазлив. Сетивата на Рафаел, изострени от смъртната опасност, реагираха светкавично и му позволяваха да отбива сигурно всеки нов удар, докато накрая светкавично премина в контраатака и изби меча от ръката на противника си. Жадни за кръв, зрителите изреваха одобрително.

Кралят, който се славеше като един от най-добрите воини в Кастилия, скочи от мястото си, ядосан от хода на двубоя, и призова избраника на Хуан Дорадо да вземе отново меча си. Мъжът се възползва от намесата на краля и бързо вдигна оръжието от земята.

Битката се възобнови и зрителите затихнаха в напрегнато очакване. Рафаел проклинаше почтеността си, която не му бе позволила да убие невъоръжен човек, и се молеше на бога това да не доведе до собствената му гибел. Беше прекарал няколко седмици почти без сън и храна и се чувстваше смъртно уморен. Зави му се свят, раменете му, още невъзстановени напълно след мъчението с разтягане, боляха непоносимо. Трябваше бързо да приключи двубоя, защото умората щеше да го надвие. Тялото му нямаше да издържи още дълго, даже в името на честта и любовта.

Рафаел присви очи и се опита да се концентрира. Помътеното му съзнание създаде образите на трима въоръжени мъже, които се нахвърлиха върху него с намерението да го убият. Разтърси глава и се опита да погледне ясно на противника си, който в този миг връхлетя върху него като разярен бик. Острието на меча се заби в рамото му, прониза го силна болка, от раната потече кръв.

— Рафаел! — Викът на Алисия отекна болезнено в главата му. Стисна здраво зъби, за да се пребори с непоносимата болка, и изложи лице на хладния вятър. Зрителите наскачаха от местата си в очакване на сигурното му поражение, но раняването не беше намалило ни най-малко решителността му да победи.

Противникът му нададе грозен рев и се хвърли отново напред, за да нанесе смъртоносния удар. В момента, когато мечът му разсече въздуха, Рафаел се наведе и без да губи присъствие на духа, протегна крак. Това подпечата съдбата на противника му. Силното движение го повлече към земята, гневът го заслепи. Докато мъжът насреща му диво размахваше ръце и крака, Рафаел се възползва от предимството си и нанесе бърз и добре обмислен удар. Острието на меча проникна дълбоко в тялото на рицаря.

— Мили Боже, вие ме убихте! — Мъжът се сви като новородено в майчината утроба и огромното червено петно на дрехата му показа, че Рафаел беше улучил.

Рафаел затвори очи и произнесе кратка молитва за душата на противника си, без да чува виковете на зрителите, които го приветстваха бурно. Равнодушието и безчувствеността на множеството към смъртта на противника му го ужасиха. Да, той беше победил, но цената беше друг човешки живот. Загрижено проследи появата на лекарите и зачака да чуе присъдата им. Беше убеден, че раната е смъртоносна, но след кратък преглед двамата лекари облекчено заявиха, че раненият ще се оправи, ако веднага му пуснат кръв.

Замаян от нахлулото в сърцето му облекчение, Рафаел чу отново сигнала на тромпетите и видя как всички зрители обърнаха глави към кралицата. Чу как Изабела го обяви за победител и възвести невинността му, поклони се почтително, но очите му потърсиха лицето на Алисия. Единственото, за което копнееше, беше да падне в топлите й обятия. Съзнанието, че с помощта на господа правото беше възтържествувало, беше прекрасно, но най-важното за него беше Алисия. Това беше последната му мисъл, преди да загуби съзнание.

Рафаел отвори очи и разтърси глава, за да прогони сивата мъгла от погледа си. Къде се намираше?

— Алисия!

— Тук съм, любими. — Тя хвана, ръката му и я сложи върху гърдите си. — Бог беше с теб и с всички нас. — Погледът й беше пълен с нежна загриженост. — Кралят и кралицата те обявиха за невинен, аз бях призната за законна дъщеря и наследница на баща си. Зуба, Тодеро, Стиво и другите потеглиха към Португалия със сигурна охрана. Както виждаш, всичко е добре!

— Къде сме? — Той протегна ръка, привлече я към себе си и сложи главата й на гърдите си.

— На мястото, където се срещнахме за първи път. Победата ти предизвика такъв шум, че татко потърси скрито местенце, което да те предпази от хората, желаещи да те поздравят. Знаеше, че въодушевлението им няма да ти се отрази добре. Знаеше също, че предпочитаме да останем сами.

Мъглата в мозъка му още не се беше разпръснала, но когато се огледа, веднага разбра, че се намираха на мястото, където някога беше циганският лагер. Бученето на реката се смесваше с шепота на вятъра.

— Къде е твоето „муленги дори“?

— В потока, където му е мястото. Знам, че ти беше спасен по божията воля, а не от магия. Отец Хулио винаги ми е казвал, че правото ще победи неправдата, и сега знам, че е казал истината.

— Отец Хулио е мъдрец, във всяко отношение. Надявам се, че скоро ще се върне от Рим, защото ми трябва свещеник. — Забелязал загрижения й поглед, Рафаел се засмя. — Време е да се венчаем и държа церемонията да бъде извършена от отец Хулио. — Целуна меката тъмна коса, която гъделичкаше лицето му, премести я до себе си и се наведе над нея. — Къде е баща ти? — попита задавено.

— Двамата с Джовани настояха да бдят над нас, но се настаниха така, че да не ни виждат. Смяташ ли, че си достатъчно отпочинал, любими…

Вместо отговор Рафаел я грабна в прегръдката си и устата му жадно завладя нейната. Любовта беше победила неправдата.

Бележка на авторката

Циганите често били преследвани и гонени от много страни на Европа. Гоненията взели много жертви. Крал Фердинанд и кралица Изабела също преследвали циганите. С едикта от 1492 г. от Испания били прогонени не само евреите, но и циганите.

Това е историческият фон, на който се развива любовната история между една млада циганка и един испански благородник. Под небето на циганите двамата живеят в любов, която е по-силна от всеки земен закон и по-дълга от вечността.

Цигани. Дори само името събужда усещане за свобода като буйните планински реки или шепнещият вятър. Векове наред циганите са живели на свобода, без ограниченията на градския живот, като свободни скитници и номади, добре изглеждащи мъже и красиви жени, пременени в пъстри дрехи, обикаляли Европа в своите коли за живеене.

Циганите разказват романтична история за бягството си от Египет, когато щели да бъдат унищожени от мародерстващите сарацини: английското име „gypsy“(джипси) според тях идва от „Египет“, предполагаемата им родина. Циганите странстват в Европа от столетия и никой не може да каже със сигурност откъде в действителност произхождат. Повечето учени обаче са съгласни, че са дошли по-скоро от Индия, отколкото от Египет. Езикът има показва някои подобия с диалекти от Северозападна Индия и съдържа думи от персийски и арменски. Самите те се наричат „рома“, което на техния език означава „човек“. Това тайнствено име ни напомня за умението им да предсказват бъдещето — за картите таро, кристалните топки и гледането на ръка, — макар че тези способности са се превърнали в средство за препитание и на много не цигани.

В Русия, Унгария и Полша има много цигани музиканти. Една циганска легенда разказва за Мара, която обикнала мъж от друга раса и станала причина за появата на първата цигулка. Много композитори, особено Лист и Брамс, са включили в произведенията си цигански напеви. Циганките познавали и използвали лечебните растения, мъжете умеели да лекуват болните животни — като цяло циганският народ е бил тясно свързан с природата.

За съжаление необичайният начин на живот на циганите е довел до появата на много предразсъдъци. Хората често се боят от онова, което не разбират. Циганите често били обвинявани в магьосничество, кражба на деца и други подобни. Факт е обаче, че вътре в циганските племена големите престъпления са били по-скоро рядкост.

Заслуги

Имате удоволствието да четете тази книга благодарение на Моята библиотека и нейните всеотдайни помощници.

http://chitanka.info

Вие също можете да помогнете за обогатяването на Моята библиотека. Посетете работното ателие, за да научите повече.